ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 522/8262/17
провадження № 61-3578св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «ДОБРОБУД ЛТД», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватне підприємство «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС»,
третя особа - Обслуговуючий кооператив «ПРЕСТИЖ-VII»,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником Лук`яновою Альоною Олександрівною , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2024 року в складі судді Домусчі Л. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 06 лютого 2025 року в складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д., Дришлюка А. І.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОБРОБУД ЛТД» (далі - ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД»), Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «ПРЕСТИЖ-VII» (далі - ОК «ЖБК «ПРЕСТИЖ-VII») про визнання права власності, зобов`язання вчинити певні дії.
Позов мотивований тим, що 02 листопада 2005 року між ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» і Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОГРЕСБУД» (далі - ТОВ «ПРОГРЕСБУД») був укладений генеральний контракт на будівництво, відповідно до якого ТОВ «ПРОГРЕСБУД» зобов`язалось в порядку та строки, передбачені контрактом, здійснити будівництво багатоповерхового житлового комплексу із вбудованими приміщеннями обслуговування та підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1 . 
ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» прийняло на себе зобов`язання від ТОВ «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС». Підтвердженням цього є укладання угоди про прийняття зобов`язань між зазначеними сторонами від 17 квітня 2009 року. ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» фактично замінило ТОВ «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС» в якості боржника у відносинах щодо передачі паю. Додатковою угодою до договору № Г1/ЧП-70 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна від 25 вересня 2007 року ПП «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС» передало, а ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» прийняло на себе усі зобов`язання з виконання інвестиційного договору від 25 вересня 2007 року № Г1/ЧП-70. Ця угода підписана уповноваженими особами вказаних підприємств та скріплена печатками. Згідно з генеральним контрактом на будівництво від 02 листопада 2005 року № ГП5/1-ГК-ПБ ТОВ «ПРОГРЕСБУД» як підрядник зобов`язалося для ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» за певну плату здійснити будівництво багатоповерхового жилого комплексу із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1 . Також 02 листопада 2005 року між ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» і ТОВ «ПРОГРЕСБУД» був укладений договір № ГП5/1-ИД-ПБ про інвестування, згідно з яким ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» зобов`язалося передати у власність інвестора ТОВ «ПРОГРЕСБУД» об`єкти інвестування, а інвестор зобов`язався прийняти їх та сплатити за них інвестицію. Відповідно до умов цього договору об`єктами інвестування є безумовні майнові права на новозбудоване майно квартири або приміщення в багатоповерховому жилому комплексі.
22 серпня 2006 року між ОСОБА_1 і ПП «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС» укладений договір № Г1/ЧП-52 «Про інвестування», згідно з пунктом 1.1 якого його укладено з метою отримання інвестором прав на житло та отримання доходів підприємством. Цей договір є договором купівлі-продажу майнових прав відповідно до ЦК України (пункт 1.2 договору). Відповідно до пунктів 2, 3 договору об`єктом будівництва є багатоповерховий жилий комплекс із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_2 , розрахунковою площею 65,38 кв. м, що розташована на 5-му поверсі жилого будинку АДРЕСА_3 об`єкта будівництва. У порядку передбаченому договором підприємство зобов`язується передати у власність інвестора об`єкт інвестування, в даному випадку квартиру за будівельним  АДРЕСА_4 , а інвестор зобов`язується прийняти об`єкт інвестування і сплатити за нього підприємству.
У пункті 5.1, 5.2 договору передбачено, що розмір інвестиції становить 442 829,50 грн, з яких 369 024,58 грн є вартість об`єкта інвестування, а 73 804,92 грн становить ПДВ. Сплата грошових коштів повинна бути здійснена протягом 10 (десяти) днів з моменту підписання договору. На виконання пунктів 5.1, 5.2 договору інвестором ОСОБА_1 , 23 вересня 2006 року, на банківських рахунок підприємства сплатила інвестиційний внесок у розмірі 420 000,00 грн з призначенням платежу: оплата інвестиційного внеску, відповідно до договору від 22 серпня 2006 року № Г1/ЧП-52; 28 серпня 2006 року на банківський рахунок підприємства сплачений наступний інвестиційний внесок у розмірі 22 829,50 грн з призначенням платежу оплата інвестиційного внеску відповідно до договору від 22 серпня 2006 року № Г1/ЧП-52.
Отже, на виконання умов договору та взятих на себе зобов`язань інвестора у повному обсязі, без прострочення сплати, згідно умовами договору щодо розміру інвестиції у сумі 442 829, 50 грн та строку оплати. Строк здачі об`єкта будівництва в експлуатацію та відповідно передачі інвестору ОСОБА_1 квартири, будівельний номер АДРЕСА_5 , було продовжено та встановлено в 4-му кварталі 2010 року.
Станом на момент звернення до суду з позовом після завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію інвестору ОСОБА_1 спірна квартира у власність так і не була передана.
У 2014 році, після того як інвестору стало відомо від трьох осіб про те, що будинок планують здати в експлуатацію, вона неодноразово зверталась до керівників проєкту, а саме до відділу продаж «Гагарін Плаза 1», ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» як у усній, так і письмовій формі стосовно дій, які їй необхідно вчинити для оформлення права власності. Жодної конкретної і зрозумілої інформації позивач не отримала, а її письмові звернення були проігноровані. Наприкінці 2014 року позивачу стало відомо, що ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» через підконтрольний йому ОК «ЖБК «ПРЕСТИЖ-VII» почав вимагати від інвесторів оплату «додатково виявлених квадратних метрів». Як відомо інвестору саме в липні 2014 року була здійснена передача об`єкта будівництва обслуговуючому кооперативу.
Відповідно до договору «Про інвестування» № Г1/ЧП-52, на підставі якого ПП «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС» отримало кошти для розрахунку за однокімнатну квартиру за будівельним номером АДРЕСА_6 , здійснювати операції даного типу було надано ПП «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС» зі сторони ТОВ «ПРОГРЕСБУД», а саме підприємство мало право укладати договори щодо продажу (відчуження) об`єкта інвестування на підставі договору № 2/ЧП-Гаг5/1 про інвестування від 03 травня 2006 року між ПП «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС» і ТОВ «ПРОГРЕСБУД». У результаті припису даного договору між ТОВ «ПРОГРЕСБУД» і ПП «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС» в угоді між ОСОБА_1 і ПП «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС» є за змістом договір купівлі продажу майнових прав на згадану квартиру. При цьому ТОВ «ПРОГРЕСБУД» був наділений правом продажу квартир та залучення коштів в порядку інвестування за договором № ГП5/1-ИД-ПБ про інвестування від 02 листопада 2005 року.
Оскільки ПП «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС» і ТОВ «ПРОГРЕСБУД» не виконують взяті на себе зобов`язання, з метою захисту законних прав та інтересів ОСОБА_1 звернулась з цим позовом до суду.
Протокольною ухвалою Приморського районного суд м. Одеси від 18 березня 2019 року прийнято заяву про зміну предмету позову, залучено як співвідповідача ОСОБА_2 , виключено ОК «ЖБК «ПРЕСТИЖ-VII» з кола відповідачів та залучено його як третю особу.
07 червня 2019 року ОСОБА_1 остаточно уточнила (збільшила) позовні вимоги та додатково вказала співвідповідачами ОСОБА_3 і ПП «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС».
З урахуванням збільшення позовних вимог  ОСОБА_1 просила:
визнати недійсним договір купівлі-продажу прав на новозбудоване майно від 19 березня 2010 року №  1/5-31, укладений між ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» і ОСОБА_3 у вигляді квартири, будівельний номер АДРЕСА_7 ;
визнати недійсною угоду від 02 грудня 2011 року про заміну сторони у договорі купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно від 19 березня 2010 року № 1/5-31, укладеної між ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД», ОСОБА_3 і ОСОБА_2 ;
визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно від 20 листопада 2013 року № 1/5-31, укладений між ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» і ОСОБА_2 у вигляді квартири, будівельний номер АДРЕСА_8 ;
визнати недійсною додаткову угоду від 26 грудня 2014 року до договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно від 20 листопада 2013  року, укладену між «ДОБРОБУД ЛТД» та ОСОБА_2 ;
скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 03 грудня 2015 року, видане на ім`я ОСОБА_2 , індексний номер 49015176 на квартиру за адресою: АДРЕСА_9 ;
визнати право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_9 за ОСОБА_1 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2024 року, яке залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 06 лютого 2025 року, в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що підставоюпред`явлення позовних вимог до ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» позивач вказує на ту обставину, що ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» прийняло на себе зобов`язання від ТОВ «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС», а саме, що 02 листопада 2005 року між ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» і ТОВ «ПРОГРЕСБУД» був укладений генеральний контракт на будівництво, відповідно до якого ТОВ «ПРОГРЕСБУД» зобов`язалось в порядку та строки, передбачені контрактом здійснити будівництво багатоповерхового житлового комплексу із вбудованими приміщеннями обслуговування та підземним паркінгом, за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з Генеральним контрактом на будівництво від 02 листопада 2005 року № ГП5/1-ГК-ПБ ТОВ «ПРОГРЕСБУД» як підрядник зобов`язалося для ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» за певну плату здійснити будівництво багатоповерхового жилого комплексу із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1 . В цей же день, 02 листопада 2005 року, між ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» і ТОВ «ПРОГРЕСБУД» був укладений договір № ГП5/1-ИД-ПБ про інвестування, згідно з яким ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» зобов`язалося передати у власність інвестора ТОВ «ПРОГРЕСБУД» об`єкти інвестування, а інвестор зобов`язався прийняти їх та сплатити за них інвестицію. Додатковою угодою до договору № Г1/ЧП-70 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна від 25 вересня 2007 року ПП «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС» передало, а ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» прийняло на себе усі зобов`язання по виконанню інвестиційного договору від 25 вересня 2007 року №  Г1/ЧП-70. Проте під час розгляду справи судом ці обставини не встановлено і ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» їх заперечує.
Посилання на обставини, що встановлені в рішенні Апеляційного суду Одеської області суду від 02 листопада 2015 року в справі № 1522/27917/12, суд не може прийняти як належні, допустимі та достовірні докази, адже при розгляді тієї справи не брали участь позивач, відповідач ОСОБА_2 і таким рішенням суду не встановлено факт передачі ПП «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС» до ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» зобов`язань та їх обсяг, а саме щодо новозбудованого майна - квартири, будівельний номер АДРЕСА_10 об`єкта будівництва. 
Таким чином, суди зробили висновок, що існування договірних відносин між позивачем і саме ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» не доведено.
Позивач також обґрунтовувала позовні вимоги актами податкових перевірок № 550/23-20/33312704, № 3647/23-1/33312704 від 04 квітня 2008 року, № 4722/23-4/33312704 від 18 липня 2011 року, № 312/23-0301/32146472. Проте суди вважали, що акт документальної перевірки фіскального органу є носієм інформації і не породжує правових наслідків. Тому вказані докази не є належними та не підтверджують правонаступництво або договірні відносини щодо майнових прав на спірну квартиру між ПП «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС» та ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД».
Щодо посилань позивача на ідентичність квартири за будівельним номером АДРЕСА_8 об`єкта будівництва (розрахункова площа 65,38 кв. м) та квартири АДРЕСА_11 , що розташована також на 5 поверсі на АДРЕСА_12 , на яку відповідач ОСОБА_2 набула право власності 03 грудня 2015 року, суди зазначили, що квартира АДРЕСА_11 дійсно також розташована на 5 поверсі, проте має інші технічні параметри, як згідно з угодою від 29 грудня 2011 року про заміну сторони у договорі купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно від 19 березня 2010 року №1/5-31 (загальна площа 76,10 кв. м), так і згідно з свідоцтвом про право власності та технічного паспорту (загальна площа 73,80 кв. м).
Крім того, відповідно до висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи від 16 вересня 2023 року № 21-699 прибуття та доступ до об`єкта дослідження не забезпечувався, дослідження проводиться на підставі матеріалів справи та результатів зіставлення матеріалів справи, наданих на дослідження, з вимогами нормативно-технічних досліджень, методичних рекомендацій та іншої рекомендованої літератури. Тому визначити чи є квартира АДРЕСА_13 одним і тим самим об`єктом нерухомості зазначеним в інвестиційному договорі від 22 серпня 2006 року №Г1/4-52, а саме квартирою із будівельним АДРЕСА_8 багатоповерхового житлового комплексу із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1 не надається можливим.
Водночас згідно з експертною оцінкою від 28 листопада 2023 року № 1-042-ЕО, здійсненої головним інженером ОСОБА_5 , щодо аналізу технічної документації у частині архітектурно-будівельних рішень багатоповерхового житлового комплексу із паркінгом за адресою: АДРЕСА_12 та квартири АДРЕСА_11 , розташованої у цьому ж комплексі на 5-мі поверсі, доступ до внутрішньої частини квартири АДРЕСА_11 не проводився, але ідентифікація на підставі наданої документації була виконана повністю. Квартири АДРЕСА_11 та будівельний АДРЕСА_5 згідно з наданою технічною документацією мають спільні унікальні ознаки, а тому з технічної точки зору план квартири з будівельним номером АДРЕСА_5 від 21 серпня 2006 року на 5-му поверсі жилого будинку АДРЕСА_3 багатоповерхового житлового комплексу із вбудованим приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1 може бути первісним (ескізним) варіантом продажного плану квартири АДРЕСА_14 . 
Суди вважали, що з зазначеного висновку спеціаліста не вбачається, які обставини встановлює цей доказ. Цей спеціаліст не є судовим експертом та не був попереджений про кримінальну відповідальність. Отже, суди вважали, що наданий представником позивача доказ (експертна оцінка) не є належним та допустимим доказом, адже хоча у статті 106 ЦПК України передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи, проте згідно з статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Позивач обґрунтовувала підстави позову зокрема статтями 5, 16, 328, 331, 334, 392 ЦК України, нормами Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Закону України «Про інвестиційну діяльність». Позивач уклала договір про інвестування з ПП «ПРОГРЕС-ІНВЕСТ» згідно із нормами Закону України «Про інвестиційну діяльність». Відповідно до пункту 3 вказаного договору ПП «ПРОГРЕС-ІНВЕСТ» зобов`язувався передати позивачу у власність об`єкт інвестування - квартиру за будівельним АДРЕСА_15 , а інвестор зобов`язується прийняти об`єкт інвестування і сплатити за нього підприємству. Проте судом не встановлено факту передачі позивачу об`єкта інвестування шляхом укладання акта-прийому передачі.
Крім того, державна реєстрація не є способом набуття права власності - це лише засіб підтвердження факту набуття речових прав на нерухоме майно.
Отже, суди вважали недоведеними твердження позивача, що квартира із будівельним номером АДРЕСА_5 , яка визначена договором купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно від 22 серпня 2006 року, є тим самим нерухомим майном - квартирою АДРЕСА_11 , яке ОСОБА_2 оформила за собою на праві власності.
Оскільки позивач не довела факт її перебування із ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» у зобов`язальних відносинах щодо квартири, будівельний номер АДРЕСА_5 , і те, що оскаржувані правочини не відповідають вимогам, встановленим статтею 203 ЦК України, іншим вимогам закону або порушують її законні права та інтереси. Тому не підлягають задоволенню вимоги про визнання недійсним правочинів та скасування свідоцтва про право власності. Крім того, щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно від 20 листопада 2013 року № 1/5-31, який укладений між ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» і ОСОБА_2 , у вигляді квартири, будівельний номер АДРЕСА_8 , суди не вбачали будь-яких підстав для їх задоволення, оскільки позивачем не надано будь-яких доказів наявності такого договору.
Вимоги про визнання права власності на квартиру суди вважали необґрунтованими. Набуття набувачем права власності на майно передбачена наявність таких складових: укладення договору (в передбачених статтями 208, 209 ЦК України випадках - нотаріальне посвідчення або письмова форма); виконання договору та у визначених законом випадках - державна реєстрація. При цьому сторони договору вправі встановити додаткові (відкладальні або скасувальні) умови, а при переході права власності на рухомі речі - самостійно визначати момент переходу права власності. Тобто, укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно від 22 серпня 2006 року, позивач отримала обмежене речове право, за яким вона як власник цього права наділена певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому. Судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності. Отже, порядок оформлення права власності на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкта в експлуатацію визначено відповідними нормами. При цьому передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Беручи до уваги, що моментом виникнення майнових прав, а саме суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності, яке позивач на спірну квартиру (квартира АДРЕСА_11 ) у встановленому законом та договором порядку не було набуте, вимоги позивача щодо визнання її власником квартири не ґрунтуються на законі. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, щодо того, що інтереси позивача порушують саме оскаржувані договори. Відсутні докази, що будь-яке невиконання договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно від 22 серпня 2006 року зумовлено саме укладанням ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» вказаних договорів купівлі-продажу майнових прав з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 . Вказане свідчить про недоведеність позивачем наявності у неї майнового права на спірну квартиру ( АДРЕСА_11 ), а тому відповідні позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Суди також вважали, що позивач обрала неправильний спосіб захисту, оскільки ПП «ПРОГРЕС-ІНВЕСТ» не є забудовником, проте є стороною за укладеним з позивачем договором, за яким отримав зазначені в ньому відповідну суму коштів, а тому буде ефективним способом захисту звернення до суду із позовом про стягнення вказаних коштів до належного відповідача ПП «ПРОГРЕС-ІНВЕСТ» та завданих їй збитків.
Отже, суди вважали, що ефективним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 , яка посилалася на порушення своїх прав як пайовика, який у повному обсязі сплатив пайовий внесок, є саме звернення до суду з вимогою про витребування квартири на свою користь.
Апеляційний суд також звернув увагу на те, що позбавлення відповідача ОСОБА_2 спірної квартири становитиме непропорційне втручання у право на мирне володіння майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки позивачем не доведено, що таке втручання не порушить справедливого балансу інтересів, а саме: позитивні наслідки вилучення спірного майна для захисту інтересів позивача є більш важливими, ніж дотримання права відповідача ОСОБА_2 , яка набула права власності на спірну квартиру правомірно.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У березні 2025 року ОСОБА_1 через представника Лук`янову А. О. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 06 лютого 2025 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суди неправильно застосували норми матеріального права, не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду та у постановах Верховного Суду України. Крім того, суди порушили норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази;
апеляційний суд розглянув справу без участі особи, яка подала апеляційну скаргу та її представника, що є підставою для скасування постанови апеляційного;
суди зробили неправильний висновок щодо відсутності договірних відносин позивача із ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД», оскільки це підтверджується преюдиційно встановленими фактами щодо передачі зобов`язань між забудовниками щодо об`єкту, в якому знаходиться квартира, майнові права які належать позивачу. Крім того, суди не врахували, що ПП «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС» і ТОВ «ПРОГРЕСБУД» не виконали та не виконують взяті на себе зобов`язання. Забудовник ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» повинен здійснити дії щодо передачі у власність позивачу квартири, інвестування якої було проведено згідно із договором № Г1/ЧП-52, що підтверджено належними доказами. ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» є забудовником та розпорядником новозбудованого об`єкта, який розпочав будівництво та відповідно до акта готовності об`єкта до експлуатації від 14 березня 2014 року здав будинок в експлуатацію. Таким чином, саме ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» зобов`язаний передати позивачу у власність та видати відповідні документи для оформлення права власності на однокімнатну квартиру, яку було проінвестовано ОСОБА_1 ;
суди помилково вважали недоведеними твердження позивача, що квартира із будівельним номером АДРЕСА_5 , яка визначена договором купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно від 22 серпня 2006 року, є тим самим нерухомим майном - квартирою АДРЕСА_11 , яке ОСОБА_2 оформила за собою на праві власності. При цьому суди зробили помилковий висновок, що експертна оцінка не є належним та допустимим доказом у цій справі, й порушили норми процесуального права, зокрема статті 102, 106 ЦПК України. Позивач надала суду першої інстанції експертну оцінку від 28 листопада 2023 року № 1-042-ЕО щодо аналізу технічної документації у частині архітектурно-будівельних рішень багатоповерхового житлового комплексу із паркінгом за адресою: АДРЕСА_12 та квартири АДРЕСА_11 , розташованої у цьому ж комплексі на 5-мі поверсі головного інженера ОСОБА_5 , ідентифікація на підставі наданої документації була виконана повністю. Згідно з експертною оцінкою квартири АДРЕСА_11 та будівельний АДРЕСА_5 відповідно до наданої технічної документації мають спільні унікальні ознаки, а тому з технічної точки зору план квартири з будівельним номером АДРЕСА_5 від 21 серпня 2006 року на 5-му поверсі жилого будинку АДРЕСА_3 багатоповерхового житлового комплексу із вбудованим приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1 може бути первісним (ескізним) варіантом продажного плану квартири АДРЕСА_14 . Таким чином, позивачем не було порушено порядку на який вказував суд першої інстанції, адже експертна оцінка була виготовлена на замовлення позивача відповідно до статті 106 ЦПК України. Водночас та обставина, що експертиза проведена не на підставі ухвали суду в справі, що переглядається, не дає підстав для висновку про недопустимість такого доказу, оскільки особа, яка проводила цю експертизу є атестованим судовим експертом, обізнана про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок за статтями 384, 385 КК України, сам висновок є в достатній мірі інформативним щодо предмета доказування, а отже допустимим письмовим доказом у справі, який слід оцінити у сукупності з іншими доказами у справі;
висновки суду про недоведеність позивачем наявності у неї майнового права на спірну квартиру АДРЕСА_11 суперечать нормам зобов`язального права. 22 серпня 2006 року між ОСОБА_1 і ПП «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС» укладений договір № Г1/ЧП-52 «Про інвестування». Позивач у встановленому законом та договором порядку не набув права власності у зв`язку із порушенням сторони договору його умов. ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» зобов`язаний був вчинити на користь позивача наступні дії, а саме за рахунок грошових коштів інвестора та інших інвестицій збудувати житловий будинок та після вводу будинку в експлуатацію передати замовнику усю необхідну документацію для передачі квартири у власність позивачу, але таких дій вчинено не було;
у випадку оспорювання чи невизнання за інвестором, який виконав умови договору інвестування, первісного права власності на новостворений об`єкт інвестування, введеного в експлуатацію, ефективним способом захисту такого права є визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України. Водночас у разі набуття права власності на новостворене нерухоме майно саме інвестор набуває первинне право власності, на яке раніше не було і не могло бути зареєстроване право власності інших осіб. Тому віндикація у спірних правовідносинах не може бути застосована, а ефективним та належним способом захисту прав інвестора є визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У травні 2025 року від ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, який підписаний адвокатом Чукітовою В. В. ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
Відзив обґрунтований тим, що:
особа, яка подала касаційну скаргу, не зазначила жодних обставин, які підтверджують порушення матеріального та/або процесуального права при ухвалені оскаржуваних рішень, а відповідні доводи зводяться лише до переоцінки доказів. Крім того, у касаційній скарзі є посилання на висновки, які викладені у постановах Верховного Суду, що нібито не враховані судами під час ухвалення оскаржуваних судових рішень. Проте аналіз змісту постанов, на які є посилання в касаційній скарзі, дає підстави для висновку про те, що правовідносини, які виникли у наведених справах, не можна вважати подібними тим, що склалися між сторонами спору в цій справі;
вимоги щодо визнання недійсними договору купівлі-продажу прав на новозбудоване майно від 19 березня 2010 року № 1/5-31 і договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно від 20 листопада 2013 року № 1/5-31 є безпідставними. Позивач не довела факт її перебування із ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» у зобов`язальних відносинах щодо квартири, будівельний номер АДРЕСА_5 , як і не довела того, що оспорювані правочини не відповідають вимогам, встановленим нормами законодавства. Немає жодних підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно від 20 листопада 2013 року № 1/5-31. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що інтереси позивача порушують саме оскаржувані договори. При цьому відсутні докази того, що будь-яке невиконання договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно від 22 серпня 2006 року зумовлено саме укладанням ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» вказаних договорів купівлі-продажу майнових прав із ОСОБА_3 і ОСОБА_2 ;
вимоги про визнання права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_9 за ОСОБА_1 є необґрунтованими, оскільки право власності на новостворену будівлю за вказаною адресою набуло саме ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД». Тому, визнаючи право власності на цей об`єкт за будь-якою іншою особою на підставі статті 392 ЦК України, необхідно зазначити з яких, передбачених статтею 346 ЦК України підстав, припинено право власності товариства на спірний об`єкт. Оскільки таких підстав не існує, то немає й підстав для припинення права власності ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД». Укладаючи договір інвестування від 22 серпня 2006 року, позивач отримала обмежене речове право, за яким вона як власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Для отримання права власності саме на новозбудоване майно позивачем необхідна наявність ряду правопороджуючих фактів. Позивач не є і не була власником квартири, на яку просить визнати право власності, і навіть не є власником майнових прав на квартири, на підставі яких було набуте право власності на ці квартири. Тому позивач не може вважатися власником зазначених квартир, та відповідно звертатися із позовом з такими вимогами. Таким чином, встановивши, що позивач отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно, тобто права власності на спірне нерухоме майно у нього в установленому законом порядку не виникло, судиправильно застосували норми статей 331, 392 ЦК України й дійшли обґрунтовано висновку про відмову в задоволенні вимог про витребування майна і визнання права власності за позивачем на об`єкт інвестування. Також позивачем не зазначено жодних причин щодо скасування свідоцтва про право власності. Документи, що стали підставою для його видачі є дійсними, скасовані або визнані недійсними не були, а тому жодних підстав для його скасування немає;
експертна оцінка від 28 листопада 2023 року № 1-042-ЕО не є висновком експерта. З цього документа не можливо встановити: на які питання було надано відповіді спеціалістом, які документи досліджував спеціаліст, і чому саме ці документи йому було надані, а не усі матеріали справи. Крім того, норми законодавства не передбачають такого виду документа як експертна оцінка. У цій оцінці не зазначено, що особа, яка склала оцінку обізнана про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду. Оскільки експертна оцінка не є належним та допустимим доказом, суди зробили правильний висновоку, що позивач не довела того, що квартира АДРЕСА_11 є ідентичною квартирі із будівельним АДРЕСА_5 ;
суди дійшли правильного висновку, що позивач обрав неправильний спосіб захисту, адже ПП «ПРОГРЕС-ІНВЕСТ» не є забудовником, але є стороною за укладеним із позивачем договором, за яким отримав зазначені в ньому відповідну суму коштів. Тому ефективним способом захисту є звернення до суду із позовом про стягнення вказаних коштів до належного відповідача ПП «ПРОГРЕС-ІНВЕСТ» та завданих їй збитків;
суди обґрунтовано вважали, що договірні відносини між позивачем і ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» відсутні. При цьому акт документальної перевірки фіскального органу є носієм інформації і не породжує правових наслідків. Тому цей доказ не є належним і не підтверджує правонаступництво або договірних відносин щодо майнових прав на спірну квартиру між ПП «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС» та ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД»;
доводи скаржника щодо неврахування судами як преюдиційного судового рішення - постанови Апеляційного суду Одеської області від 02 листопада 2015 року в справі № 1522/27917/12 є безпідставними, адже преюдиція у конкретному випадку відсутня. Цією постановою лише встановлено наявність правовідносин між ОСОБА_6 і ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» на підставі додаткової угоди від 17 квітня 2009 року до договору. Крім того, особа, яка подала касаційну скаргу, укладала договір інвестування з ПП «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС», а не із ТОВ «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС» (різними підприємствами);
необґрунтованим є аргумент касаційної скарги про розгляд справи апеляційним судом без участі позивача (особи, яка подала апеляційну скаргу) і його представника. ОСОБА_1 в судове засідання до апеляційного суду не з`явилася, про розгляд справи була повідомлена належним чином та завчасно, що підтверджується рекомендованим повідомлення про направлення судової повістки. Жодного клопотання про перенесення розгляду справи та необхідність розглядати справу за її участі до суду не подано. 05 лютого 2025 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Лук`янової А. О. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в обґрунтування якого зазначено, що адвокат не має можливості прибути в судове засідання, але буде перебувати в судовому засіданні у кримінальній справі № 521/979/25. Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку щодо недоцільності відкладення розгляду справи, адже на підтвердження обставин, викладених у клопотанні, достатніх доказів не надано. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи. Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного І обґрунтованого рішення, та те, що сама по собі неможливість представника брати участь у судовому засіданні не є безумовною перешкодою для розгляду, апеляційний суд правильно вважав можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про дату судового засідання.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для її усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 02 квітня 2025 року недоліки касаційної скарги було усунуто.
Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 522/8262/17 та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
У травні 2025 року матеріали справи № 522/8262/17 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 24 квітня 2025 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2021 року в справі № 359/5719/17, від 13 травня 2019 року в справі № 760/17864/16-ц, від 14 грудня 2021 року в спразі № 344/16879/15-ц, від 27 липня 2021 року в справі № 357/4897/20, від 11 травня 2022 року в справі № 450/3032/19, від 07 лютого 2024 року в справі № 201/11458/20, від 24 січня 2020 року в справі № 910/10987/18, від 27 лютого 2019 року в справі № 761/32696/13-ц, від 03 квітня 2019 року в справі № 1609/6643/12, від 15 травня 2019 року в справі № 522/102/13-ц, від 29 травня 2019 року в справі № 1609/6645/12, від 26 червня 2019 року в справі № 761/3428/15-ц та у постановах Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-З6цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року в справі № 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року в справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015  року в справі № 6-1502цс15, від 02 грудня 2015 року в справі № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року в справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року в справі № 6-290цс16, від 23 березня 2016 року в справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016  року в справі № 6-3129цс15, від 30 березня 2016 року в справі № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року в справі №  6-503цс16, від 07 грудня 2016 року в справі № 6-1111цс16; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 14 вересня 2005 року № 546 ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» надано згоду на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду орієнтованою площею 1,4854 га за адресою: АДРЕСА_1 , для багатоповерхового житлового комплексу із вбудованими приміщеннями обслуговування та підземним паркінгом.
Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 12 липня 2005 року № 348 затверджено договір на право забудови забудовнику - ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» за адресою: АДРЕСА_1.
На підставі рішення Одеської міської ради від 29 вересня 2005 року № 4524-IV між Одеською міською радою і ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» укладений договір оренди землі від 01 грудня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А. Е. за № 887, відповідно до якого ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» прийняв в оренду земельну ділянку загальною площею 14 854 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
31 травня 2011 року між сторонами було укладено та нотаріально посвідчено договір про внесення змін до договору оренди землі на підставі рішення Одеської міської ради від 29 квітня 2011 року № 746-VI, за яким пункт 3.1 викладено з урахуванням того, що договір укладено терміном до 31 березня 2012 року, для подальшого проектування та будівництва багатоповерхового житлового комплексу із вбудованими приміщеннями обслуговування та підземним паркінгом та благоустрою території з організацією вуличного проїзду.
17 лютого 2006 року та 01 липня 2011 року ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» видано дозвіл на виконання будівельних робіт № 76/06.
Також суду надано ксерокопію договору від 03 травня 2006 року № 2/ЧП-Гаг5/1 про інвестування укладеного між ТОВ «ПРОГРЕСБУД» та ПП «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС». Об`єкт будівництва - багатоповерховий житловий комплекс із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1 . Підприємство має право укладати договори щодо продажу (відчуження) об`єкта інвестування відповідно до договору №  ГП5/1-ИД-ПБ про інвестування від 02 листопада 2005 року між ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» і ТОВ «ПРОГРЕСБУД». У пункті 3 договору передбачено, що в порядку, передбаченому цим договором підприємство зобов`язується передати у власність інвестора об`єкт інвестування, а інвестор зобов`язується прийняти об`єкт інвестування і сплатити за нього підприємству інвестицію.
Відповідно до сертифікату ІУ № 165140910391, що виданий 01 квітня 2014 року Державною архітектурно-будівельною інспекцією України, засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації, здано в експлуатацію багатоповерховий житловий комплекс з паркінгом за адресою: АДРЕСА_1 . Замовником об`єкта є ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД», генеральний підрядник ТОВ «МЕТРОНОМ».
З витребуваної реєстраційної справи вбачається, що створено ОК «ЖБК «ПРЕСТИЖ VII» та згідно з протоколом від 15 травня 2014 року до складу членів кооперативу було прийнято громадську організацію «Асоціація інвесторів «Гагарін Плаза»; згідно зміненої редакції статуту від 15 червня 2016 року кооператив і створений для потреб його учасників, пов`язаних з багатоповерховим житловим комплексом із паркінгом за адресою: АДРЕСА_12 .
У відповідь на ухвалу суду ОК «ЖБК «ПРЕСТИЖ VII» повідомило, що у них відсутній технічний паспорт на житловий комплекс.
У відповіді Департаменту архівної справи та діловодства від 21 квітня 2021 року зазначено, що розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 16 червня 2014 року № 343 про присвоєння поштової адреси на зберігання не надходило.
22 серпня 2006 року між ОСОБА_1 і ПП «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС» укладений договір № Г1/ЧП-52 «Про інвестування».
Відповідно до пунктів 1.1, 1.2, 2, 3.1, 5.1 та 5.2 вказаного договору він укладається відповідно до Закону України «Про інвестиційну діяльність» з метою отримання інвестором прав на житло та отримання доходів підприємством. За своїм змістом, він є договором купівлі-продажу майнових прав відповідно до Цивільного кодексу України. Об`єктом будівництва є багатоповерховий жилий комплекс із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1 . Новозбудоване майно- квартира, будівельний номер АДРЕСА_5 , розрахунковою площею 65,38 кв. м, що розташована на 5-му поверсі жилого будинку АДРЕСА_3 об`єкта будівництва.
У порядку передбаченому договором підприємство зобов`язується передати у власність інвестора об`єкт інвестування, в даному випадку квартиру за будівельним номером АДРЕСА_15 , а інвестор зобов`язується прийняти об`єкт інвестування і сплатити за нього підприємству.
Згідно з пунктами 5.1 та 5.2 указаного договору розмір інвестиції становить 442 829,50 грн, з яких 369 024,58 грн є вартість об`єкта інвестування, а 73 804,92 грн - ПДВ. Сплата грошових коштів повинна бути здійснена протягом 10 (десяти) днів з моменту підписання договору.
На виконання пунктів 5.1 - 5.2 договору інвестором ОСОБА_1 23 вересня 2006 року на банківських рахунок підприємства сплачений інвестиційний внесок у розмірі 420 000,00 грн з призначенням платежу: оплата інвестиційного внеску відповідно до договору від 22 серпня 2006 року № Г1/ЧП-52; 28 серпня 2006 року на банківський рахунок підприємства сплачений наступний інвестиційний внесок у розмірі 22 829,50 грн з призначенням платежу: оплата інвестиційного внеску відповідно до вказаного договору.
24 червня 2014 року до ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» звертався із заявою ОСОБА_7 на підставі довіреності про надання необхідних документів з метою отримання права власності на квартиру за договором від 28 серпня 2006 року № Г1/4П-52. Аналогічні звернення також надходили і від позивача 29 квітня 2015 року, 03 жовтня 2015 року, 18 травня 2015 року.
19 березня 2010 року між ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» і ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/5-31. Відповідно до розділу 2 зазначеного договору новозбудоване майно - квартира будівельний АДРЕСА_5 на момент підписання цього договору розрахунковою площею 76,10 кв. м, розташована на 5-му поверсі жилого будинку АДРЕСА_3 об`єкта будівництва.
Відповідно до угоди від 29 грудня 2011 року про заміну сторони у договорі купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно від 19 березня 2010 року № 1/5-31, яка була укладена між ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД», ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , з моменту укладання цієї угоди у договорі купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно від 19 березня 2010 року № 1/5-31 Сторона-1 (громадянин України ОСОБА_3 ) замінена на Сторону-2 (громадянка України ОСОБА_2 ). Відповідно до пункту 2 зазначеної угоди з моменту її укладання до Сторони-2 переходять усі права та обов`язки Сторони-1 за договором купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно від 19 березня 2010 року №1/5-31 у обсязі та на умовах, які існують на момент укладання.
Згідно з додатковою угодою від 26 грудня 2014 року до договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно № 1/5-31, укладеної між ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» і ОСОБА_2 , сторони домовилися внести зміни у розділ 2 терміни та викласти терміни «Об`єкт будівництва» та «Новозбудоване майно» у наступній редакції: «Об`єкт будівництва -багатоповерховий житловий комплекс з паркінгом, якому присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_12 ». «Новозбудоване майно» - квартира АДРЕСА_11 , на момент підписання цього договору розрахунковою площею - 73,80 кв. м, розташована на 5-му поверсі жилого будинку АДРЕСА_3 об`єкта будівництва. Право власності інвестора на новозбудоване майно виникає в порядку, визначеному законодавством України».
03 грудня 2015 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 49015176, серії НОМЕР_1 та витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, запис про право власності 12350749. Відповідно до технічного паспорта від 13 листопада 2015 року квартира АДРЕСА_11 складається з 1 житлової кімнати, розташована на 5-му поверсі житлового будинку та має загальну площу 73,8 кв. м.
Позиція Верховного Суду
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша, друга статті 2 ЦПК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року у справі № 552/6997/19 (провадження № 61-1280св21) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
Свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто оспорюване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Таким чином, скасувати (визнати недійсним) свідоцтво про право власності на майно можливо тільки у разі визнання недійсним (незаконним) відповідного рішення, на підставі якого видано це свідоцтво (див. постанови Верховного Суду від 03 квітня 2018 року у справі № 917/927/17, від 27 червня 2018 року у справі № 925/797/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 904/750/19, від 27 травня 2020 року у справі № 442/2771/17, від 09 березня 2021 року у справі № 756/4120/16-ц).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19).
Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
Якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, обставини, наслідки порушення, такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності. Іншою не менш важливою, окрім належності, є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів, як ефективність можливість за наслідком застосування засобу захисту відновлення, наскільки це можливо, порушених прав та інтересів позивача. Ефективним є спосіб захисту, який забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права. Тобто спосіб захисту, який виходячи з характеру спірних правовідносин та обставин справи здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні). Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. пункти 110-113 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2024 року у справі № 910/2592/19 (провадження № 12-41гс23)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року в справі № 359/5719/17 зроблено висновок, що «нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлено право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої на підставі договору був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. В іншому випадку інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію. Згідно із частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою».
Укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому. Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації. Захист прав на новостворене майно, прийняте в експлуатацію, у разі невизнання відповідачем прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства (див. постанову Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі № 753/6287/19 (провадження № 61-9354св22)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2025 року в справі № 344/8864/23 (провадження № 61-4122св25) вказано, що 
«… інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).
Частина перша статті 388 ЦК України містить перелік підстав, за яких власник майна має право витребувати своє майно, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (підпункт 3 зазначеної статті).
Якщо майно було набуте безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
Велика Палата Верховного Суду нагадувала неодноразово, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19) та багатьох інших.
Оскільки після виконання умов інвестиційного договору інвестор набуває майнові права на об`єкт інвестування, які після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації трансформуються у право власності інвестора на проінвестований об`єкт з необхідністю державної реєстрації інвестором такого права за собою, то забудовник позбавлений права відчужувати об`єкт інвестування на користь будь-якої іншої особи.
Таким чином, інвестор наділений правом вимагати повернення належного йому об`єкта інвестування від будь-якої іншої особи.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21), постановах Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 761/22446/20 (провадження № 61-6067св22), від 24 січня 2024 року у справі № 487/7152/21 (провадження № 61-8265св23), від 07 грудня 2023 року у справі № 369/8250/19 (провадження № 61-3645св23), від 12 жовтня 2023 року у справі № 761/15699/16 (провадження № 61-4491св23) та інших».
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята статті 81 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
ОСОБА_1 , з урахуванням уточнення (збільшення) позовних вимог пред`явила позов до ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПП «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС» про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та додаткових угод, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майна та визнання права власності;
суди, відмовляючи у задоволенні позову, фактично виходили з двох підстав: необґрунтованості позовних вимог та обрання позивачем неефективного способу захисту. Тобто суди розглянули позовні вимоги по суті спору, надалі відмовили, у тому числі з підстав обрання неналежного способу захисту порушеного права;
проте суди належним чином не врахували, що вимоги позивача про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та додаткових угод, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майна та визнання права власності є неналежними способами захисту за обставин цієї справи. Ефективним способом захисту порушених прав позивача у спірних правовідносинах може бути пред`явлення вимоги про витребування спірного нерухомого майна (квартири);
після виконання умов інвестиційного договору інвестор набуває майнові права на об`єкт інвестування, які після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації трансформуються у право власності інвестора на проінвестований об`єкт з необхідністю державної реєстрації інвестором такого права за собою, забудовник позбавлений права відчужувати об`єкт інвестування на користь будь-якої іншої особи. Таким чином, інвестор наділений правом вимагати повернення належного йому об`єкта інвестування від будь-якої іншої особи.
За таких обставин, із урахуванням завдання цивільного судочинства (справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи), колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту прав, оскільки це є самостійною підставою для відмови в позові. Встановлення порушеного права (інтересу) позивача, яке не визнається або оспорюється відповідачем, і за захистом яких позивач звернувся до суду, для застосування того чи іншого способу захисту, здійснюється за змістом позовних вимог, а не за наслідком вирішення відповідного спору по суті. Оцінка ж доводам позивача щодо порушення його права (інтересу) (вирішення спору по суті) має надаватися лише за належною вимогою.
Тому рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду слід змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
Доводи позивача про те, що апеляційний суд розглянув справу без участі особи, яка подала апеляційну скаргу та її представника, що є підставою для скасування постанови апеляційного суду на підставі норм статті 411 ЦПК України, необґрунтовані.
Відповідно до статті 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
У статті 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору (див. постанову Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19)).
Законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Отже, з урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду (див. постанову Верховного Суду від 15 липня 2024 року у справі № 447/852/23 (провадження № 61-4989ск24)).
У справі, що переглядається:
особа, яка подала апеляційну скаргу (позивач), стверджує, що апеляційний суд порушив її право на участь у судовому засіданні та висловлення власної думки / позиції. Таким чином, суд апеляційної інстанції неправомірно провів судове засідання та ухвалив постанову без участі особи, яка подала апеляційну скаргу, та її представника, оскільки адвокат Лук`янова А. О. (представник) подала до суду аргументоване клопотання про відкладення судового засідання через зайнятість у відповідну дату і час в іншому кримінальному провадженні (справа № 521/979/25);
апеляційний суд виходив з того, що 05 лютого 2025 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Лук`янової А. О. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, на обґрунтування якого зазначено, що адвокат не має можливості прибути в судове засідання, адже перебуватиме на судовому засіданні у кримінальній справі № 521/979/25. Суд зазначив, що наданий адвокатом Лук`яновою А. О. знімок екрану з сайту Судової влади України підтверджує лише факт судового засіданні в Малиновському районному суді м. Одеси у кримінальній справі № 521/979/25, яке призначене на 06 лютого 2025 року об 15:00 год, обвинувачений ОСОБА_8 Проте жодних доказів на підтвердження того, що адвокат Лук`янова А. О. є захисником ОСОБА_8 й дійсно має бути обов`язково присутня у вказаному засіданні, апеляційному суду не надано. Таким чином, врахувавши строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатність наявних у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, суд зробив висновок про недоцільність відкладення розгляду справи та вважав, що у задоволенні клопотання належить відмовити;
суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що сама по собі неможливість представника брати участь у судовому засіданні не є безумовною перешкодою для відкладення судового засідання. При цьому апеляційний суд врахував, що сторони у справі були повідомлені належним чином і, виходячи із конкретних обставин справи, прийняв рішення про можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, що відповідає статтям 367, 372 ЦПК.
За таких обставин підстав для скасування постанови апеляційного суду і передачі справи на новий розгляд або для продовження розгляду, які передбачені статтею 411 ЦПК, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції частково ухвалені без дотримання норм процесуального і матеріального права. У зв`язку із наведеним касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково; оскаржені судові рішення змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови; в іншій частині - залишити без змін.
Оскільки оскаржені судові рішення підлягають зміні лише у мотивувальних частинах, підстав для нового розподілу судових витрат немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана представником Лук`яновою Альоною Олександрівною , задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 06 лютого 2025 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                 В. І. Крат
Судді:                                                                                            Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко