ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 161/14164/21
провадження № 61-16813св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Горбач Леся Сергіївна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 вересня 2024 року у складі судді Олексюка А. В. та постанову Волинського апеляційного суду від 03 грудня
2024 року у складі колегії суддів: Федонюк С. Ю., Матвійчук Л. В., Шевчук Л. Я.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2  про визнання недійсним договору дарування.
Позовну заяву обґрунтовано тим, що 12 лютого 2019 року між позивачем та відповідачем укладено договір дарування перукарні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач вказував про неможливість ним усвідомлення значення своїх дій та керування ними внаслідок тяжкої психічної хвороби, якою він страждав упродовж тривалого часу, оскільки вживав відповідні ліки, просив визнати недійсним договір дарування приміщення перукарні (літера А-9) від 12 лютого 2019 року, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 , зареєстрований у реєстрі за № 607, посвідчений 12 лютого 2019 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Горбач Л. С., скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень
(з відкриттям розділу), індексний номер: 45486044 від 12 лютого 2019 року, приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Горбач Л. С. за ОСОБА_1 права власності на перукарню (літера А-9), що знаходиться
в будинку АДРЕСА_1 , та стягнути з відповідача судові витрати.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 травня
2023 року залучено до участі справі приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Горбач Л. С. як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 вересня
2024 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду
від 03 грудня 2024 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що
в судовому засіданні не було встановлено, що в момент підписання договору дарування 12 лютого 2019 року ОСОБА_1 страждав на психічну хворобу, повністю не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, суду не було надано достатніх та належних доказів, які би підтверджували викладені обставини. Також позивачем не було надано суду доказів
у підтвердження того, що він проходив лікування саме від захворювань, які впливали на його здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Оскільки вимоги про визнання договору дарування перукарні від 12 лютого
2019 року не підлягає задоволенню, то похідна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію права власності також не підлягає задоволенню.
Апеляційний суд відхилив апеляційну скаргу позивача та погодився із висновками місцевого суду, зазначивши, що позивач ОСОБА_1 , будучи дієздатною особою, мав проблеми зі здоров`ям, проте у період вказаних подій ним не доведено перебування його на стаціонарному лікуванні у медичних закладах зі скаргами, зокрема, на порушення психічного стану. Тому правильним є висновок районного суду про відсутність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності волі у позивача під час укладення оспорюваного договору дарування, зокрема неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення.
Суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної скарги позивача, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про призначення експертизи, оскільки матеріалами справи встановлено, що ухвалами районного суду від 01 лютого 2022 року, 13 вересня 2022 року, 19 травня 2023 року були призначені судові психолого-психіатричні експертизи для визначення психічного стану ОСОБА_1 під час підписання ним спірного договору дарування приміщення перукарні та здатності усвідомлювати в цей час свої дії та керувати ними. Провадження у справі тривало в сукупності з часом зупинення понад три роки, з причини неоплати позивачем вартості експертизи вона не була проведена. Отже, сам позивач не забезпечив подання до суду переконливого доказу, який би дав можливість суду дійти висновку про підставність позовних вимог.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У грудні 2024 року засобами поштового зв`язку  ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Волинського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та передати справу для продовження розгляду до апеляційного суду. 
 
Підставами касаційного оскарження судового рішення суду апеляційної інстанції представник заявників зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 336/6943/17,
від 27 листопада 2024 року у справі № 161/20024/19 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Крім того, посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зокрема, суд необґрунтовано відхилив клопотання про направлення справи для проведення судової психіатричної експертизи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
У касаційній скарзі заявник щодо порушень норм процесуального права також зазначає, що суд не забезпечив дійсно змагальний процес. Зокрема, суд першої інстанції під час судових засідань ігнорував і безпідставно протокольно відмовляв у задоволенні клопотань, поданих представником позивача (про повернення справи до підготовчого засідання, залучення третьої особи - ОСОБА_3 , який наразі є юридичним власником спірного об`єкта, збільшення позовних вимог та залучення співвідповідача), фактично не роз`яснивши підстави для відмови у їх задоволенні. У матеріалах справи відсутні докази того, що заявника було вчасно та належним чином повідомлено про необхідність оплати за призначену судом експертизу.
 
Щодо порушення норм матеріального права, то заявник вказує, що судами при розгляді справи та прийнятті оскаржуваних рішень не було враховано ту обставину, що починаючи з 2014 року до 2021 року, він хворіє, діагноз - тривожно-депресивний розлад з обсесивно-фобічними включеннями та вегетосудинною дистонією. Відповідач, скориставшись його безпорадним станом, став власником спірного об`єкта нерухомості, який в подальшому відчужив третім особам.
 
У березні 2025 року від ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Каліщук В. П., до Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_1 .
 
Відзив на касаційну скаргу підлягає поверненню з таких підстав.
 
Згідно зі статтею 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлено - він встановлюється судом.
 
Відповідно до частини другої статті 183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.
 
У разі подання представником до суду заяви, скарги, клопотання він додає довіреність або інший документ, що посвідчує його повноваження, якщо в справі немає підтвердження такого повноваження на момент подання відповідної заяви, скарги, клопотання (частина восьма статті 62 ЦПК України).
У відзиві на касаційну скаргу адвокат Каліщук В. П. посилається на те, що ордер на представництво ним інтересів відповідача міститься в матеріалах справи.
 
Разом з тим матеріали справи не містять ордер (чи довіреність), що уповноважує Каліщука В. П. представляти інтереси  ОСОБА_2 
у Верховному Суді.
 
Згідно з частиною четвертою статті 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.
 
Ураховуючи наведене, поданий відзив на касаційну скаргу підлягає поверненню заявнику без розгляду.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду касаційна скарга  ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 06 січня 2025 року відкрито касаційне провадження
у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 161/14164/21 із Луцького міськрайонного суду Волинської області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У січні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 161/14164/21.
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених             у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення,                      а оскаржувані судові рішення- без змін з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
12 лютого 2019 року ОСОБА_1 подарував своєму братові ОСОБА_2 приміщення перукарні (літера А-9), що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 , договір зареєстровано в реєстрі за № 607, посвідчено 12 лютого 2019 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Горбач Л. С.
 
Із наданих суду першої інстанції пояснень позивача ОСОБА_1 випливає, що він з 1992 року займається підприємницькою діяльністю, у 2019 році подумав, що буде помирати, тому разом з родичами вирішив укласти цей договір.
 
Зазначав, що пам`ятає, як його завозив до нотаріуса родич ОСОБА_4 , що договір укладався з братом ОСОБА_5 у присутності сестри ОСОБА_6 . Домовився з братом, що дарує перукарню, а якщо вилікується, то вони повернуть йому це майно.
 
Судом першої інстанції після огляду медичних карток стаціонарного хворого ОСОБА_1 № 3410, № 1612, № 114819, № 800, № 3078 встановлено, що 
із січня 2018 року до червня 2019 року відсутні записи звернень
ОСОБА_1 з приводу лікування.
 
Із медичних карток, витребуваних судом з Комунального підприємства «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» щодо стаціонарного хворого ОСОБА_1 № 3410, № 1612, встановлено, що в них не міститься інформація про лікування ОСОБА_1 у 2019 році.
 
Згідно з медичною карткою стаціонарного хворого ОСОБА_1 № 114819, заведеною Комунальним підприємством «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька», зафіксовано звернення ОСОБА_1 зі скаргами 02 січня
2018 року та 04 червня 2019 року, оскільки він звертався за видачею рецепту на ліки, проте наступне звернення було 25 лютого 2020 року.
 
У матеріалах справи є надані позивачем довідки КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» про те, що позивач двічі перебував на стаціонарному лікуванні в лікарні: з 01 червня 2016 року до 11 серпня 2016 року та з 29 листопада 2017 року до 23 січня 2018 року з діагнозом «змішаний тривожний депресивний розлад з обсесивно-фобічними включеннями та ВСД». А також додано довідку про стаціонарне лікування в клініці ДУ «Інститут неврології, психіатрії та наркології Національної академії медичних наук» з 02 березня
2020 року до 24 березня 2020 року без зазначення діагнозу.
 
Судом було витребувано і оглянуто також медичні картки з Державної установи «Інститут неврології, психіатрії та наркології Національної академії медичних наук» щодо стаціонарного хворого ОСОБА_1 № 800, № 3078, заведені лише
в 2020 році.
 
Під час розгляду справи судом за клопотаннями позивача ухвалами Луцького міськрайонного суду Волинської області суду від 01 лютого 2022 року, 13 вересня 2022 року, 19 травня 2023 року були призначені судові психолого-психіатричні експертизи для визначення психічного стану  ОСОБА_1 під час підписання ним спірного договору дарування приміщення перукарні та здатності усвідомлювати в цей час свої дії та керувати ними.
 
Незважаючи на наявність повідомлень про необхідність оплати проведення експертизи, позивачем оплату здійснено не було і матеріали справи 08 березня 2024 року повернуті до суду без виконання вказаної експертизи.
Позивач ОСОБА_1 має посвідчення водія, у спірний період та
в подальшому постійно керував транспортними засобами, що підтверджується неодноразовим притягненням його до адміністративної відповідальності за порушення ПДР та стягнення через органи виконавчої служби відповідних штрафів з нього.
 
Позивач із 1992 року по даний час є зареєстрованим у Реєстрі підприємцем, здійснює підприємницьку діяльність.
 
Суду надано копії нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу нерухомості від 28 травня 2019 року, з яких випливає, що позивачем ОСОБА_1 придбано майно (житловий будинок та земельну ділянку). Ці договори посвідчені іншим приватним нотаріусом - Кузьмич Н. В., яка також не мала сумнівів
у психічному стані та можливості ОСОБА_1 як покупця укладати таку угоду. Позивач ОСОБА_1 у цих договорах, як і в оспорюваному договорі дарування, особисто підписався в примірниках договорів, засвідчивши, що вчиняє ці правочини відповідно до особистого волевиявлення, яке відповідає його дійсним намірам, зміст та суть їх йому зрозумілі, добровільно без примусу
і насильства. Дієздатність сторін нотаріусом перевірено.
 
У пункті 4.6 оспорюваного договору дарування вказано, що дарувальник
і обдаровуваний взаємно підтверджують, що вони не визнані в установленому порядку недієздатними чи обмежено дієздатними, вони не перебувають
у хворобливому стані, не страждають у момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті, не перебувають під впливом лікарських, наркотичних засобів, психотропних речовин, укладення договору відповідає їх інтересам: волевиявлення є вільним, усвідомленим
і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому, обставини, які би перешкоджали вчиненню правочину та які б замовчувалися сторонами, не існують; договір укладається на вигідних для учасників правочину умовах і не є результатом впливу тяжких обставин. Позивач підписав кожен аркуш цього договору, що ним не заперечується.
 
Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
 
Відповідно до статті 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
 
У частині першій статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину
є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
 
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну свідому уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови.
 
Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
 
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи
в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала
у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
 
Тобто для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
 
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються
з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.
 
Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
 
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи
в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
 
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду
від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження
№ 61-7835сво19).
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
З урахуванням наведених норм, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки доказів того, що позивач на час укладення оспорюваного договору дарування перукарні мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, суду не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України. У свою чергу вимога про скасування рішення про державну реєстрацію права власності
є похідною, а тому також не підлягає задоволенню.
 
Колегія суддів погоджується із таким висновком судів попередніх інстанцій, оскільки це підтверджується установленими судами обставинами та матеріалами справи.
 
Доводи касаційної скарги про недійсність договору дарування, укладеного
12 лютого 2019 року, зводяться до переоцінки встановлених судами обставин
і незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду. Тому такі доводи відхиляються.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів                                є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи про хвороби заявника та його безпорадний стан також зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів саме в тому контексті, який, на думку позивача, підтверджує обґрунтованість заявлених ним позовних вимог.
 
Доводи касаційної скарги про порушення принципу змагальності процесу були предметом дослідження апеляційним судом, так як зазначались в апеляційній скарзі, який надав їм належну правову оцінку, з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Зокрема, ухвалами Луцького міськрайонного суду Волинської області
від 01 лютого 2022 року (а. с. 56 т. 1), 13 вересня 2022 року (а. с. 89 т. 1), 19 травня 2023 року (а. с. 165-166 т. 1) були призначені судові психолого-психіатричні експертизи для визначення психічного стану ОСОБА_1 під час підписання ним спірного договору дарування приміщення перукарні та здатності усвідомлювати в цей час свої дії та керувати ними. Провадження
у справі, в сукупності з часом зупинення, тривало понад три роки, а призначена експертиза не була проведена з причини несплати позивачем її вартості. Отже, сам позивач не забезпечив подання до суду переконливого доказу, який би дав можливість суду дійти висновку про підставність його позовних вимог.
 
З приводу інших клопотань - на початку розгляду справи до матеріалів справи долучено ордер від 14 червня 2021 року № 079240 на підтвердження представництва інтересів ОСОБА_1 адвокатом Нечаєм Ю. М.
10 серпня 2023 року представником позивача став Волощук О. Ф. згідно з ордером від 07 серпня 2023 року № 1067917.
 
22 лютого 2024 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про відмову від послуг представників Нечая Ю. М. та Волощука О. Ф . Із 22 травня 2024 року ОСОБА_1 відповідно до ордера від 22 травня 2024 року № 1083811 почала представляти в суді адвокат Гаврильчак-Кметь К. А.
 
Таким чином, після повернення 08 березня 2024 року матеріалів справи до суду та поновлення провадження у справі (ухвала Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 березня 2024 року: а. с. 244 т. 1) судом було призначено справу до розгляду на 28 березня 2024 року. 15 березня 2024 року позивачем подано заяву про залишення позову без розгляду, яку 18 березня 2024 року ним відкликано. 28 березня 2024 року судом визнано дії позивача, який просив відкласти розгляд справи, зловживанням процесуальними правами, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 30 квітня 2024 року (протокол судового засідання: а. с. 16 т. 2).
 
Проте 29 квітня 2024 року позивач звернувся до суду із заявою про відкладення розгляду справи, посилаючись на хворобу. Судом відкладено судове засідання на 22 травня 2024 року. ОСОБА_1 уклав угоду з адвокатом лише 21 травня 2024 року, що видно зі змісту ордеру, тобто через три місяці після його відмови від послуг попередніх адвокатів. 04 червня 2024 року представник позивача подала до суду клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження у справі та залучення до справи третіх осіб і про призначення судової психіатричної експертизи, а також 14 червня 2024 року - заяву про збільшення позовних вимог та залучення до справи співвідповідача, які не були судом задоволені.
 
Разом з тим, як видно з матеріалів справи, в судовому засіданні неодноразово було оголошено відкладення розгляду та перерву за заявами представника позивача Гаврильчак-Кметь К. А. і судом справу розглянуто лише 05 вересня
2024 року за участю представників сторін.
 
Згідно з положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
 
Цей принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема, впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на зміну предмета і підстави позову, право позивача відмовитись від позову або на залишення його без розгляду за його заявою, право позивача заявити клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем або про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача), випливають з участі у розгляді справи; забезпечують сторонам судовий захист.
 
Частиною першою статті 58 ЦПК України передбачено, що сторона, третя особа,
а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
 
Статтею 64 ЦПК України передбачено, що представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.
 
Відповідно до статті 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання. Також до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Згідно ж зі статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження залучити до участі в ній співвідповідача або ж замінити первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом.
 
Установивши, що протягом усього розгляду справи позивачу та його представникам було надано можливість заявляти клопотання як письмові, так
і усні, а зміна позовних вимог та повторне клопотання про призначення експертизи були подані на стадії судового провадження, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що порушені позивачем клопотання на четвертому році розгляду справи, на стадії розгляду по суті, тобто з порушенням строків, визначених статтею 83 ЦПК України, без обґрунтувань неможливості їх подання у встановлений строк з причин, що не залежали від нього, судом першої інстанції були правильно відхилені та на належному рівні забезпечено дотримання принципу змагальності та свободи у наданні сторонами всіх наявних доказів.
 
Отже, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили у задоволенні клопотань позивача і це не вплинуло на правильність висновків суду по суті спору.
 
З приводу посилання на необґрунтованість протокольних ухвал суду колегія суддів Верховного Суду зауважує таке.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 258 ЦПК України судовими рішеннями
є, серед іншого, ухвали.
 
Процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду,
а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал (частина друга статті 258 ЦПК України).
 
Відповідно до частин четвертої, п`ятої та восьмої статті 259 ЦПК України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.
Ухвали суду, постановлені окремим документом, підписуються суддею (суддями) і приєднуються до справи. Ухвали, постановлені судом, не виходячи до нарадчої кімнати, заносяться до протоколу судового засідання.
 
Усі судові рішення викладаються письмово у паперовій та електронній формах.
 
Як свідчать матеріали справи, суди розглянули заявлені стороною позивача клопотання із відповідним занесенням до протоколу судового засідання (а. с. 48, 74-75, 172-173 т. 2), підстав вважати, що права позивача були порушені, немає.
 
Аргументи касаційної скарги про відсутність доказів повідомлення заявника про необхідність оплати за призначену судом експертизу також спростовуються матеріалами справи. Наприклад, представник позивача отримав ухвалу про призначення експертизи (а. с. 57 т. 1), де вказано, що оплата за проведення експертизи покладена на позивача ОСОБА_1 ; ухвала про призначення експертизи від 13 вересня 2022 року, де вказано, що оплата за проведення експертизи покладена на позивача ОСОБА_1 , постановлена за участю представника позивача (а. с. 89 т. 1) та направлена на його електронну адресу (а. с. 91 т. 1); ухвала про призначення експертизи від 19 травня 2023 року, де вказано, що оплата за проведення експертизи покладена на позивача ОСОБА_1 , постановлена за участю представника позивача (а. с. 165-166 т. 1) та направлена на його електронну адресу (а. с. 168 т. 1); телефонограма позивачу про надходження супровідного листа від експертної установи (а. с. 241 т. 1). Окрім цього, представники позивача знайомилися з матеріалами справи та брали участь у судових засіданнях.
 
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду               від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).
 
Посилання заявника на загальні висновки у постановах Верховного Суду
від 13 березня 2024 року у справі № 336/6943/17, від 27 листопада 2024 року
у справі № 161/20024/19 щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що судом неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при постановленні оскаржуваного рішення, оскільки фактичні обставини у наведеній як приклад справі відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.
 
На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними                   у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими                (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року                    у справі № 233/2021/19).
 
Так, у справі № 336/6943/17 за позовом про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, визнання недійсними заповіту та договору дарування Верховний Суд залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій по суті спору, оскільки, дослідивши наявні у справі докази, висновок посмертної судової психіатричної експертизи від 14 грудня 2020 року № 530 і надавши йому належну оцінку, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що на момент вчинення заповіту від 07 вересня 2012 року та договору дарування від 20 листопада
2013 року батько позивачки не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому відповідно до частини першої статті 225 ЦК України наявні підстави для визнання цих правочинів недійсними.
 
У справі № 161/20020/19 за позовом про визнання недійсними договорів дарування Верховний Суд скасував постанову Волинського апеляційного суду
від 19 вересня 2023 року та передав справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання представника позивача від 08 вересня 2023 року про долучення платіжного документа оплати вартості проведення експертизи та направлення справи для проведення експертизи прокольною ухвалою від 19 вересня 2023 року.
 
Отже, обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається в касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що суди ухвалили судові рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У наведеній справі суди виходили із конкретних обставин справи та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.
Проаналізувавши зміст судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судом ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення
в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
 
Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалили законне і обґрунтоване судове рішення у цій справі.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовими рішеннями про відмову у задоволенні позову.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя,
у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,
від 10 лютого 2010 року).
 
У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.
 
Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку
з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 вересня
2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	       	
 	Р. А. Лідовець	
 	       	
 	Д. Д. Луспеник