ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
03 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 372/6384/23
провадження № 61-7268св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації,
відповідачі: Обухівська міська рада Київської області, ОСОБА_1 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Обухівського районного суду Київської області у складі судді Проць Т. В. від 25 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Нежури В. А., Невідомої Т. О., Соколова В. В., 
від 24 квітня 2025 року, і ухвалив таку постанову.
Короткий зміст заявлених позовних вимог
1.           У грудні 2023 року керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до Обухівської міської ради Київської області, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження земельними ділянками шляхом визнання недійсним рішення та повернення земельних ділянок.
2.           Свої вимоги прокурор мотивував тим, що прокуратурою встановлено порушення вимог земельного та лісового законодавства під час набуття у власність громадянами земельних ділянок на території Красненської сільської ради Обухівського району Київської області, що полягає в наступному.
3.           Рішенням 16 сесії 4 скликання Красненської сільської ради Обухівського району Київської області № 83 від 22 червня 2005 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по АДРЕСА_1 (за межами населеного пункту) загальною площею 0,8000 га з них для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд -  0,2500 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,5500 га.
4.           Рішенням 10 сесії 5 скликання Красненської сільської ради Обухівського району Київської області № 93 від 14 серпня 2007 року затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 загальною площею 0,8000 га з них для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - 0,2500 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,5500 га.
5.           На підставі зазначеного рішення ОСОБА_1 01 жовтня 2007 року видано державний акт серія ЯД № 779249 про право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3223185100:04:003:0013, площею 0,5500 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, а також державний акт серія ЯД № 779250 про право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3223185100:04:003:0012, площею 0,2500 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
6.           Прокурор вважає що рішення 10 сесії 5 скликання Красненської сільської ради Обухівського району Київської області № 93 від 14 серпня 2007 року прийнято всупереч вимог земельного та лісового законодавства, оскільки спірні земельні ділянки фактично перебували в постійному користуванні ДП «Ліси України» та належать до земель лісогосподарського призначення.
7.           Крім того, виходячи з положень статті 58 Земельного кодексу України, передана спірним рішенням Красненської сільської ради земельна ділянка з кадастровим номером 3223185100:04:003:0013, площею 0,5500 га частково розташована в межах 25-ти метрової прибережної захисної смуги малої річки Красна, належить до земель водного фонду та не може перебувати у приватній власності.
8.           Посилаючись на викладене, прокурор стверджував, що оспорюваним рішенням Красненської сільської ради порушено інтереси держави, оскільки з володіння держави протиправно вибули лісові землі, та, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив суд:
- усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками загальною площею 0,80 га шляхом визнання недійсним рішення 10 сесії                          5 скликання Красненської сільської ради Обухівського району Київської області № 93 від 14 серпня 2007 року;
- усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками кадастровий номер 3223185100:04:003:0012, площею 0,2500 га кадастровий номер 3223185100:04:003:0013, площею 0,5500 га шляхом їх повернення (витребування) на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації із незаконного володіння ОСОБА_1 .
Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції
9.           Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 вересня 2024 року у задоволенні позову прокурора відмовлено.
10.        Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на вказані земельні ділянки з кадастровими номерами 3223185100:04:003:0012 та 3223185100:04:003:0013 проведена відповідно до чинного на дату видачі державних актів законодавства України шляхом реєстрації в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за номерами 010733100095 та 010733100095 відповідно.
11.        Сторонами не заперечується факт відсутності у Обухівського лісництва філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» державних актів на право постійного користування земельною ділянкою.
12.        Суд першої інстанції також виходив з того, що прокурор не надав належним чином оформленого оригіналу планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2003 року, а в наданій копії частини планшету № 12 лісовпорядкування 2003 року відсутнє погодження територіальним органом державної влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, в тому числі із землевпорядкування. Прокурором не надано належним чином оформленого оригіналу планшету № 12 лісовпорядкування 2003 року, а державний акт на спірні земельні ділянки державним лісогосподарським підприємством не отримано. Прокурором не надано належних документів, які підтверджують право постійного користування земельними лісовими ділянками ДП «Ліси України» (яке є правонаступником ДП «Київський лісгосп»), а також доказів погодження і затвердження матеріалів лісовпорядкування 2003 року. 
13.        У матеріалах справи відсутні докази погодження місцевою радою та органами охорони навколишнього природного середовища, а також затвердження центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, чи його територіальними органами, плану лісонасаджень лісовпорядкування Обухівського лісництва 2003 року та планшету № 12 лісовпорядкування Обухівського лісництва 2003 року. 
14.        Також суд першої інстанції виходив з того, що на момент надання земельних ділянок у власність відповідачеві ОСОБА_1 такі земельні ділянки обліковувалась як землі запасу і їх цільове призначення як земель лісогосподарського призначення в установленому ЗК України порядку не визначалось.
15.        Разом з тим, обраний прокурором спосіб захисту права у вигляді усунення перешкод у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 є суперечливим, оскільки містить елементи одночасно негаторного (володіючого власника) та віндикаційного (неволодіючого власника) позовів, які є взаємовиключними.
Основний зміст та мотиви постанови суду апеляційної інстанції
16.        Постановою Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури залишено без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 вересня             2024 року - без змін. 
17.        Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за відсутності доказів надання ДП «Ліси України» (його правопопередникам ДП «Київське лісове господарство»,                     ДПГО «Київліс») земельних ділянок у користування, наявні у справі матеріали лісовпорядкування можуть стосуватись лише інвентаризації та обліку земель лісового фонду, а зазначення в них землекористувачем Обухівського лісництва ДПГО «Київліс» є безпідставним. За відсутності доказів надання земельних ділянок у користування лісогосподарського підприємства планово-картографічні матеріали в розумінні пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України не можуть вважатись правоустановлюючими документами, які засвідчують факт перебування земель в постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства. До того ж прокурор не надав належним чином оформленого оригіналу планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування та доказів погодження і затвердження матеріалів лісовпорядкування 2003 року.
18.        На момент надання земельних ділянок у власність відповідачеві 
ОСОБА_1 такі земельні ділянки обліковувалась як землі запасу і їх цільове призначення як земель лісогосподарського призначення в установленому Земельним кодексом України порядку не визначалось.
19.        Оскільки під час розгляду справи прокурор наполягав на тому, що матеріально-правовою підставою у цих спірних правовідносинах є саме положення статті 391 ЦК України, враховуючи межі предмет та підстави заявленого позову, суд апеляційної інстанції погодився з висновком прокурора про відмову в задоволені зазначених позовних вимог також з підстав обрання прокурором неефективного способу захисту прав. Прокурором не надано належних, допустимих та достатніх доказів того, що земельна ділянка               ОСОБА_1 накладається на землі водного фонду.
Узагальнені доводи касаційної скарги
20.        06 червня 2025 року заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 рокуі ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
21.        Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій прокурор зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 13 листопада 2013 року у справі № 6-123-цс13, від 05 листопада 
2014 року у справі № 6-171цс14, від 12 листопада 2014 року у справі 
№ 6-179цс14, від 19 листопада 2014 року у справі № 6-175цс14, від 17 грудня 2014 року у справі № 6-193цс14, від 24 грудня 2014 року у справі № 6-212цс14, від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14, від 01 липня 2015 року у справі 
№ 6-50цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-196цс15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі 
№ 372/2180/15, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, від 30 травня 2018 року у справі 
№ 923/466/17, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 13 червня 
2018 року у справі № 369/1777/13-ц, від 11 вересня 2018 року у справі 
№ 905/1926/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, 
від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, від 14 листопада 
2018 року у справі № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі 
№ 504/2864/13-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, 
від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року 
у справі № 487/10132/14-ц, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16, 
від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 16 червня 2020 року 
у справі № 145/2047/16-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, 
від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16, від 03 серпня 2022 року 
у справі № 910/11027/18, від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18, 
у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 488/5476/14, від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 01 березня 2018 року 
у справі 911/2049/16, від 28 березня 2018 року у справі № 520/8073/16, 
від 30 січня 2018 року у справі № 707/2192/15, від 21 лютого 2018 року у справі № 488/5476/14, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 25 квітня 2018 року у справі № 904/5974/16, від 05 червня 2019 року у справі 
№ 806/3602/15, від 04 вересня 2019 року у справі № 185/3252/14, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 13 листопада 2019 року у справі 
№ 361/6826/16, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 12 лютого 2020 року у справі 
№ 457/906/17, від 16 червня  2020 року у справі № 372/772/16, від 24 червня 2020 року у справі № 911/1480/18, від 15 липня 2020 року у справі 
№ 369/9900/16, від 31 березня 2021 року у справі № 360/1998/18, від 06 квітня 2021 року у справі № 380/375/17, від 15 червня 2021 року у справі 
№ 916/2479/17, від 07 червня 2022 року у справі № 916/302/16, від 29 березня 2023 року у справі № 185/8356/17, від 16 серпня 2023 року у справі 
№ 676/4200/21, від 05 жовтня 2023 року у справі № 911/1981/20, 
від 18 листопада 2023 року у справі № 363/1459/20, від 20 грудня 2024 року 
у справі № 910/21682/15 від 04 квітня 2025 року у справі № 757/2965/15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
22.        Прокурор вважає, що оспорюване рішення органу місцевого самоврядування прийняте всупереч вимогам статей 13, 14, 19 Конституції України, статей 19, 20, 55-61, 57, 116, 149 ЗК України, статей 1, 4, 88, 89 ВК України. 
23.        При вирішенні спору судами попередніх інстанцій не було досліджено інформацію щодо виникнення права постійного користування у ДП «Київське лісове господарство» спірними земельними ділянками. За період з 1993 року по 2003 роки загальна площа лісгоспу збільшилася на 828,0 га, що обумовлено прийняттям та переданням земель у користування Київського лісгоспу згідно з рішеннями державних органів влади. Зокрема, розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 23 червня 2003 року № 333 лісові масиви колишніх лісогосподарських підприємств передані у користування                                ДЛГО «Київліс», а саме передано в постійне користування Обухівському лісництву ДЛГО «Київліс» землі лісогосподарського призначення для ведення лісового господарства в межах Красненської сільської ради - 119,2 га. 
24.        На підтвердження протиправності відведення спірних земельних ділянок за рахунок земель лісогосподарського призначення Обухівського лісництва філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» до матеріалів справи долучено витяги з планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 
2003 та 2014 років Обухівського лісництва ДП «Київське лісове господарство», а саме: викопіювання планшету лісовпорядкування кварталу 81 виділ 5 Обухівського лісництва; копію таксаційного опису кварталу 81 з проєкту організації та розвитку лісового господарства Обухівського лісництва та копію графічних матеріалів. Факт розташування спірних земельних ділянок на землях лісогосподарського призначення підтверджується належними доказами, наявними у матеріалах справи. 
25.        Згідно з доводами касаційної скарги, при вирішенні питання щодо приналежності спірних земельних ділянок саме до земель державної власності лісогосподарського призначення необхідно врахувати природні і лісорослинні умови, які на ній склалися, наявність природного складу лісів, тобто вкритість ділянки лісовою рослинністю та чи розроблено на останні відповідні планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, які підтверджують їх перебування у користуванні державного спеціалізованого лісогосподарського підприємства. 
26.        Також прокурор звертає увагу на те, що суди попередніх інстанції не звернули увагу на те, що саме наявність у лісогосподарського підприємства матеріалів лісовпорядкування підтверджує право постійного користування лісовими ділянками. У матеріалах справи наявні протоколи про затвердження матеріалів лісовпорядкування 2003 та 2014 років з підписами та печатками органів, які відповідно до вимог земельного та лісового законодавства були необхідні для їх затвердження.
27.        Також прокурор стверджує, що земельна ділянка з кадастровим номером 3223185100:04:003:0013 відноситься до земель водного фонду, що підтверджується належними доказами, яким не надано оцінки судами попередніх інстанцій. Інформація Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» у повній мірі відповідає критерію належного, допустимого, достовірного та вірогідного доказу у розумінні статей 76-79 ЦПК України. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
28.        Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 372/6384/23.
29.        Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2025року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу
30.        У поданому відзиві на касаційну скаргу Обухівська міська рада Київської області посилається на те, що доводи касаційної скарги не спростовують правильних по суті судових рішень судів попередніх інстанцій, якими відмовлено у задоволенні позовних вимог. Відповідно до Генерального плану с. Красне Перше, спірні земельні ділянки знаходяться у межах с. Красне Перше та відносяться до земель житлової забудови. Красненська Перша сільська рада, як власник земельних ділянок з 1975 року не приймала жодних рішень щодо вилучення спірних земельних ділянок із земель житлової та громадської забудови. Доводи позивача ґрунтуються лише на припущеннях того, що спірні земельні ділянки нібито відносяться до земель лісового фонду, що є порушенням статті 81 ЦПК України. Також зазнає, що спірні земельні ділянки не відносяться до земель водного фонду.
31.        У поданому відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилається на те, що висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням встановлених у справі обставин, не суперечать висновкам та судовій практиці суду касаційної інстанції, на яку послався прокурор в обґрунтування доводів касаційної скарги. Фактичні обставини справи та надані сторонами докази, з урахуванням норм ЗК України та ЛК України, не дають підстав зробити висновок про належність спірних земельних ділянок до земель лісового фонду. Прокурором не було надано до суду належним чином оформленого оригіналу планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2003 року, а в наданих фрагментах копії проєкту організації і розвитку лісового господарства виробничої частини ДЛГО «Київліс» Обухівського лісництва 
2004 року, копії частини планшету № 12 лісовпорядкування 2003 року відсутнє погодження територіальним органом державної влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, у тому числі із землевпорядкування. Вказує, що прокурором не було надано належним чином оформлених та затверджених планово-картографічних матеріалів, що могли б підтвердити належність спірних земельних ділянок до земель лісового фонду.
32.        Вказує, що прокурором не доведено, що земельна ділянка з кадастровим номером 3223185100:04:003:0013 відноситься до земель водного фонду. Відстань від урізу води малої річки Красна до меж земельної ділянки з кадастровим номером 3223185100:04:003:0013 складає 51,24 м.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
33.        Рішенням 16 сесії 4 скликання Красненської сільської ради Обухівського району Київської області № 83 від 22 червня 2005 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по АДРЕСА_1 (за межами населеного пункту) загальною площею - 0,8000 га з них для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - 0,2500 га, для ведення особистого селянського господарства -            0,5500 га.
34.        У подальшому ТОВ «Земельно-кадастровий офіс» розроблено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 загальною площею 0,8000 га, який містить матеріали погодження Обухівського районного відділу земельних ресурсів (висновок № 7142д від 08 лютого 2006 року), відділу містобудування і архітектури Обухівської РДА (висновок № 2046 
від 15 листопада 2005 року), Обухівської санітарно-епідеміологічної станції (висновок № 2073 від 14 листопада 2005 року), Державного управління екології та природніх ресурсів в Київській області (висновок № 06-13/2193 від 30 березня 2006 року, Управління культури і туризму Київської ОДА (висновок № 11/703 
від 16 березня 2006 року.
35.        Згідно з висновком державної експертизи землевпорядної документації від 07 серпня 2006 року № 16-731 розроблений проєкт землеустрою відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, оцінено позитивно.
36.        17 жовтня 2006 року лісником Козинського лісництва ДП «Київське лісове господарство» обстежена земельна ділянка площею 0,8000 га, яка належить ОСОБА_1 , та встановлено, що площа ділянки, вкритої зеленими насадженнями складає 0,6 га, що підтверджуються актом обстеження. У подальшому в. о. директора ДП «Київське лісове господарство» затвердив розрахунок збитків лісогосподарського виробництва щодо земельної ділянки, наданої у власність ОСОБА_1 , згідно з яким загальна сума збитків лісогосподарського виробництва складає 1 608, 00 грн. 27 жовтня 2006 року відбулось засідання комісії для визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам при Обухівській РДА, яка, керуючись Постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284 «Про порядок визначення та відшкодування збитків власникам та землекористувачам», прийняла рішення затвердити розраховану ДП «Київське лісове господарство» суму нарахованих збитків (протокол № 17 від 17 червня 2006 року).
37.        Вказані обставини підтверджуються матеріалами проєкту землеустрою, який отримано 29 лютого 2024 року від Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області.
38.        Рішенням 10 сесії 5 скликання Красненської сільської ради Обухівського району Київської області № 93 від 14 серпня 2007 року затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 загальною площею - 0,8000 га з них для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - 0,2500 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,5500 га.
39.        На підставі зазначеного рішення ОСОБА_1 01 жовтня 2007 року видано державний акт серія ЯД № 779249 про право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3223185100:04:003:0013, площею 0,5500 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, а також державний акт серія ЯД № 779250 про право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3223185100:04:003:0012, площею 0,2500 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
40.        Державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на вказані земельні ділянки з кадастровими номерами 3223185100:04:003:0012 та 3223185100:04:003:0013 проведена відповідно до чинного на дату видачі вказаних державних актів законодавства України шляхом реєстрації в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за номерами 010733100095 та 010733100095 відповідно.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
41.        Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
42.        Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.
43.        Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
44.        Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
45.        Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
46.        Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 14 Конституції України).
47.        Відповідно до статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі  промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
48.        Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (частини перша та друга статті 20 ЗК України).
49.        Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.
50.        Відповідно до частини другої статті 1 ЛК України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.
51.        Земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу (частина друга статті 3 ЗК України).
52.        Відповідно до статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізовується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.
53.        Згідно з частиною першою статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
54.        Землі лісогосподарського призначення належать до земель державної власності, які не можуть передаватися в приватну власність, крім випадків, визначених у цьому кодексі (пункт «г» частини четверта статті 84 ЗК України).
55.        Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств.
56.        Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення.
57.        За змістом статті 31 ЛК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, статті 75 ЛК України, статті 50 Закону України «Про землеустрій» та Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 
від 26 травня 2004 року № 677, вилучення земельної ділянки для потреб, не пов`язаних із веденням лісокористування у постійного землекористувача, та її передача у приватну власність для обслуговування жилого будинку чи ведення особистого селянського господарства, має здійснюватися за згодою державного підприємства та лише після припинення права постійного користування земельною ділянкою постійним землекористувачем за його заявою з подальшою розробкою проєкта відведення щодо зміни цільового призначення земельної ділянки.
58.        Документами, які підтверджують право лісогосподарських підприємств на земельні ділянки, є державні акти на право постійного користування земельними лісовими ділянками або планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Тому при розгляді справи суд має встановлювати правовий статус земельної ділянки та її цільове призначення за даними земельного кадастру.
59.        Відсутність у лісогосподарського підприємства свідоцтва про право власності на земельну ділянку не свідчить про відсутність такого права, оскільки за положеннями пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» 
ЛК України, такими документами можуть бути планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
60.        Отже, земельні ділянки у межах населеного пункту, зайнятті зеленими насадженнями, віднесені до категорії лісів, належать до земель лісогосподарського призначення та можуть належати лісогосподарському підприємству, якщо це підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.
61.        Подібні висновки висловлено у постанові Верховного Суду від 09 квітня 2025 року у справі № 621/1476/22 (провадження № 61-4432св24).
62.        Факт віднесення спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 2003, 2014 років, в тому числі проєктами організації та розвитку лісового господарства виробничої частини державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» та ДП «Київське лісове господарство»,  планами лісонасаджень, протоколами лісовпорядних нарад, фрагментами з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами частини кварталу 81 Обухівського лісництва ДП «Київський лісгосп» за даними лісовпорядкування 2003 року та 2014 року (т. 1, а. с. 20-35).
63.        Судами встановлено та не заперечується відповідачем (власником спірних земельних ділянок), що 17 жовтня 2006 року лісником Козинського лісництва ДП «Київське лісове господарство» обстежена земельна ділянка площею 0,8000 га, яка належить ОСОБА_1 , та визначено, що площа ділянки вкритої зеленими насадженнями складає 0,6 га, що підтверджуються актом обстеження. У подальшому в. о. директора ДП «Київське лісове господарство» затвердив розрахунок збитків лісогосподарського виробництва земельної ділянки.
64.        З вказаного випливає, що земельні ділянки частково були вкриті зеленими насадженнями (лісами), які складали 0,6 га з 0,8 га площі спірних земельних ділянок.
65.        Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
66.        Частиною другою статті 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників  земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
67.        За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
68.        Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
69.        Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж  права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і  за  захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
70.        Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його  ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права,  характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
71.        Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду                від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18),             від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
72.        У випадку порушення права власності власник відповідно до статті 387 ЦК України має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
73.        Віндикаційний позов як спосіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й  користуватися належним йому майном.
74.        Верховний Суд неодноразово звертав увагу на особливість правової природи віндикації.
75.        Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №  653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зазначила про те, що умовами звернення з таким позовом є: 1) позивач є власником майна; 2) власник фактично втратив володіння річчю; 3) відповідач є незаконним володільцем; 4) власник і  володілець не перебувають у договірних відносинах; 5) предметом позову може бути тільки індивідуально визначена річ; 6) ця річ на момент розгляду спору повинна існувати в натурі.
76.        Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2цс21) зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і  документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
77.        Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).
78.        Для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). Вимога про  визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)).
79.        У справі, що переглядається Верховним Судом, керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області, посилаючись на те, що оспорюваним рішенням Красненської сільської ради порушено інтереси держави, з її володіння протиправно вибули землі лісового фонду, просив суд усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками шляхом визнання недійсним рішення Красненської сільської ради Обухівського району Київської області № 93 від 14 серпня 2007 року та повернення (витребування) земельних ділянок на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 .
80.        Прокурор посилався на те, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісового фонду, які перебувають у державній власності, їх передача у приватну власність фізичній особі здійснена з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, що є підставою для усунення державі перешкод в користуванні та розпорядженні майном, шляхом їх повернення на користь держави. Також прокурор зазначав про знаходження земельної ділянки у межах прибережної захисної смуги. Таким чином, прокурором фактично заявлено негаторний позов.
81.        Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив з того, що позовні вимоги прокурора, пред`явлені                               у 2023 році в порядку статті 391 ЦК України, не відповідають належному способу захисту права власності, що є підставою для відмови в їх задоволенні, в тому числі у зв`язку з тим, що прокурор обрав неналежний спосіб захисту прав.
82.        Враховуючи зміст заявлених позовних вимог, належним способом захисту порушеного права власності на земельну ділянку лісового фонду є подання саме віндикаційного позову. Водночас, до вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння застосовується позовна давність.
83.        Таким чином, позов прокурора не може бути задоволений у зв`язку з обранням ним неналежного способу захисту прав держави. 
84.        Щодо доводів прокурора про те, що частина земельної ділянки з кадастровим номером 3223185100:04:003:0013 розташована в межах прибережної смуги малої річки Красна та відповідно відноситься до земель водного фонду, слід погодитися із судами попередніх інстанцій про те, що прокурором не було надано беззаперечних доказів на підтвердження вказаних обставин.
85.        Судами було досліджено лист КДП «Київгеоінформатика» № 01-01/20                від 25 лютого 2019 року з додатками, а також надані стороною відповідача матеріали виконаних топографо-геодезичних робіт, проведених сертифікованим інженером-геодезистом ТОВ «Компанія Земельні Справи» Заярним Б. О., щодо визначення меж прибережної захисної смуги річки Красна в місці розміщення земельної ділянки відповідача з кадастровим номером 3223185100:04:003:0013. 
86.        На підставі вказаних доказів, досліджених судами у їх сукупності, встановлено, що відстань від урізу води малої річки Красна до меж земельної ділянки з кадастровим номером 3223185100:04:003:0013 складає 51,24 м, отже прибережна захисна смуга малої річки Красна, яка становить 25 метрів, проходить поза межами належної відповідачеві земельної ділянки з кадастровим номером 3223185100:04:003:0013.
87.        Тобто, встановлені у справі обставини не підтверджують належності частини вказаної земельної ділянки до земель водного фонду.
88.        Суд першої інстанції, з висновком якого погодися суд апеляційної інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, встановив фактичні обставини справи, які необхідні для правильного вирішення спору, та дійшов загалом правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
89.        Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 
90.        Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів прокурора по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків суду першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.
91.        Висновки суду апеляційної інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі фактичних обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається прокурор у касаційній скарзі.
92.        Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
93.        З урахуванням меж касаційного оскарження та визначених заявником підстав касаційного оскарження, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для скасування оскарженого судового рішення суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 402, 403, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
1.            Касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишити без задоволення.
2.            Рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий           	       Є. В. Синельников  	
Судді 	       О. В. Білоконь          О. М. Осіян           Н. Ю. Сакара   	
 	       В. В. Шипович