ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 758/5138/21
провадження № 61-7546св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,              Коротуна В. М.,               
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Акціонерне товариство «ОТП Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АСАП»,
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Ящук Т. М. від 09 жовтня 2024 року,
 
ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2021 року позивачка звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним договір відступлення права вимоги за договором іпотеки від 10 липня 2020 року, укладений між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «АСАП», посвідчений приватним нотаріусом Швецем Р.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2282; скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним № 53073007 від 10 липня 2020 року щодо внесення змін до відомостей про іпотекодержателя квартири АДРЕСА_1 ; припинити право іпотекодержателя - ТОВ «Фінансова компанія «АСАП», зареєстроване відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним № 53073007 від 10 липня                   2020 року, прийнятого на підставі договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 10 липня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. і зареєстрованого в реєстрі № 2282.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 30 січня 2008 року між нею та                                 ЗАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір № ML-001/009/2008 від                       30 січня 2008 року, за яким їй надано споживчий кредит на суму                                    152 250 доларів США. Виконання зобов`язань за кредитним договором було забезпечено договором іпотеки № PML-001/009/2008 від 30 січня 2008 року, що був укладений між нею та банком. Предметом договору іпотеки стала її двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 99,60 кв.м.
Позивачка зазначала, що їй стало відомо, що АТ «ОТП Банк» відступило право вимоги за вказаними договорами на користь ТОВ «Фінансова компанія «АСАП», шляхом укладення договору про відступлення права вимоги б/н від 10 липня 2020 року, яким було відступлено право вимоги за кредитним договором, та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 10 липня               2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. і зареєстрованим в реєстрі за № 2282. Відомості про відступлення права вимоги за договором іпотеки були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. прийняв рішення, індексний номер 53073007 від 10 липня 2020 року, яким змінив іпотекодержателя з АТ «ОТП Банк» на ТОВ «Фінансова компанія «АСАП».
Позивачка стверджувала, що не була обізнана про укладення цих договорів та дізналась про їх існування 6 серпня 2020 року після ознайомлення з матеріалами справи № 640/17134/20 про заміну сторони виконавчого провадження правонаступником. Крім цього, перед укладенням вказаних договорів                               АТ «ОТП Банк» звернулось до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М., яка 11 липня 2019 року видала виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 194, виконання якого здійснюється у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.
Позивачка вважала, що оскаржуваний договір укладений з порушенням вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки її квартира, яка є предметом іпотеки за договором іпотеки № PML-001/009/2008 від 30 січня                     2008 року, є її єдиним житлом, яке вона та її малолітня донька використовують для постійного проживання, а її площа становить 99,60 кв.м та не перевищує межі, встановлені в абзаці 2 підпункту 1 пункту 1 цього Закону.
Також позивачка стверджувала, що оскаржуваний договір є недійсним в силу положень частини 1 статті 227 ЦК України, оскільки нормами чинного законодавства України передбачено, що для укладення договору факторингу, предметом якого є іноземна валюта, фінансовій установі необхідна ліцензія Національного банку України на здійснення валютних операцій, однак у                           ТОВ «Фінансова компанія «АСАП» така ліцензія відсутня.
 Крім цього позивачка зазначала, що АТ «ОТБ Банк» відступило ТОВ «Фінансова компанія «АСАП» право вимоги за тілом кредиту у розмірі 60 300,02 доларів США та за відсотками у розмірі 49 475,34 доларів США, у той час як АТ «ОТП Банк», звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, направляв їй досудову вимогу № 22-2/863449 від 21 січня 2015 року, у якій банк вимагав погашення боргу за тілом кредиту у розмірі 60 300,02 доларів США та відсотків у розмірі 2 702,55 доларів США. Отже, банк відступив право вимоги у розмірі, що перевищує суму, зазначену у досудовій вимозі і не мав права нараховувати проценти після досудової вимоги. У той же час, правозастосовна практика Верховного Суду свідчить, що відступлення права вимоги може здійснюватися відповідно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.
Позивачка вважала, що недійсність договору відступлення кредиту спричиняє і недійсність договору відступлення права вимоги за договором іпотеки, оскільки останній є похідним договором забезпечення виконання основного зобов`язання.
Крім цього, позивачка стверджувала, що згідно частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 53073007 від 10 липня    2020 року підлягає скасуванню у зв`язку з недійсністю договору, на підставі якого таке рішення прийняте.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 13 листопада 2023 року позов задоволено, визнано недійсним договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 10 липня 2020 року, укладений між АТ «ОТП Банк» та                         ТОВ «Фінансова компанія «АСАП», посвідчений приватним нотаріусом                    Швецем Р. О. і зареєстрований в реєстрі за № 2282; скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 53073007 від                   10 липня 2020 року, яким внесено зміни до відомостей щодо суб`єктів іпотеки, якою обтяжена квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; стягнуто з АТ «ОТП Банк», ТОВ «АСАП» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 724грн в рівних долях по 1 362 грн з кожного відповідача.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між відповідачами укладений договір факторингу, однак для ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій, в тому числі, і передачу права вимоги за кредитами в іноземній валюті, потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями, яка у ТОВ «ФК «АСАП» відсутня, тому товариство не могло набути право вимоги за валютним кредитним договором, який був укладений з позивачкою.
Також суд першої інстанції зазначив, що у березні 2021 року відповідач                 ТОВ «ФК «АСАП», як новий іпотекодержатель, надіслало на адресу позивачки вимогу про усунення порушення умов кредитного договору, за змістом якої вимагає погасити прострочену заборгованість у загальному розмірі                                               2 956 634 грн 66 коп., що свідчить про зміну без згоди позивачки суттєвої умови договору іпотеки, а саме зобов`язання, яке визначено у доларах США, а не в українських гривнях, що є неприпустимим.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року апеляційні скарги представника ТОВ «Фінансова компанія «АСАП» - адвоката                        Кругленка М. С. та представника Акціонерного товариства «ОТП Банк» - адвоката Храновського В. М., задоволено. Рішення Подільського районного суду м. Києва від 13 листопада 2023 року скасовано, та ухвалено нове судове рішення про відмову в позові.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, апеляційний суд виходив із відсутності підстав для визнання недійсним договору відступлення права вимоги, укладеного 10 липня 2020 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «АСАП», яким було відступлено право вимоги                   АТ «ОТП Банк» за договором іпотеки № PML-001/009/2008, укладеним 30 січня 2008 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 .
Позовні вимоги про скасування рішення приватного нотаріуса КМНО Швеця Р. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером № 53073007 від 10 липня 2020 року  щодо внесення змін до відомостей про іпотекодержателя квартири АДРЕСА_1 та припинення права іпотекодержателя - ТОВ «Фінансова компанія «АСАП», зареєстроване відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним № 53073007 від 10 липня 2020 року, прийнятого на підставі договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 10 липня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу                    Швецем Р. О. і зареєстрованого в реєстрі № 2282, є похідними від позовної вимоги про визнання недійсним договору пр. відступлення права вимоги, тому задоволенню також не підлягають.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги
18 червня 2025 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року, у якій просив зазначену постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня                     2024 року у справі № 754/8750/19, від 04 грудня 2019 року у справі                                              № 917/1739/17, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16, від 12 червня 2019 року у справі                                                 № 487/10128/14, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14, від                     04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16, від 04 червня 2019 року у справі  № 916/3156/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 16 березня                2021 року у справі № 906/1174/18, у постановах Верховного Суду від 03 квітня  у справі № 591/4552/17, від 27 березня 2019 року у справі № 755/5751/17, від                    20 лютого 2019 року у справі № 128/639/17, від 14 лютого 2018 року у справі                   № 756/668/15, від 16 грудня 2020 року у справі № 461/2900/11 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також касаційна скарга містить посилання на порушення судами норм процесуального права, а саме суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт                       4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу 
26 серпня 2025 року через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду від представника ТОВ «Фінансова компанія «АСАП» - Кругленка М. С. надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому заявник просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як таку, що прийнята з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2025 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу № 758/5138/21 з Подільського районного суду м. Києва.
Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що 30 січня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір                                        № ML-001/009/2008, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 152 250 доларів США для придбання нерухомого майна, з кінцевим строком повернення до 26 січня 2018 року та зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,99 % річних, а позичальник зобов`язалася у строк та на умовах, визначених договором, повернути кредит і сплатити проценти.
На забезпечення виконання умов кредитного договору, 30 січня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки                                                           № PML-001/009/2008, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , власником якої є позивачка.
21 січня 2015 року ЗАТ «ОТП Банк» направило ОСОБА_1 досудову вимогу, у якій зазначало про необхідність погашення заборгованості на протязі                                           30 календарних днів з дати відправлення банком вимоги у розмірі                                                 60 300,02 доларів США - тіло кредиту, 2702,55 доларів США - проценти за користування кредитом.
10 липня 2020 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «АСАП» укладений договір про відступлення права вимоги, за умовами якого первісний кредитор (АТ «ОТП Банк») відступив у повному обсязі, а новий кредитор (ТОВ «ФК «АСАП») набув право вимоги у повному обсязі за кредитним договором № ML-001/009/2008, укладеним 30 січня 2008 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 у розмірі                          2 956 634грн 66 коп., з яких: 1 624 090,59грн - основний борг; 1 332 544,07грн - відсотки, що за курсом української гривні до долара США станом на момент укладення договору становить: 109 775,36 доларів США, із яких:                                            60 300,02 доларів США - основна сума боргу, 49 475,34 доларів США - проценти.
Також 10 липня 2020 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «АСАП» укладений договір про відступлення права вимоги, за умовами якого первісний кредитор (АТ «ОТП Банк») відступив у повному обсязі, а новий кредитор (ТОВ «ФК «АСАП») набув право вимоги у повному обсязі за договором іпотеки № РML-001/009/2008, укладеним 30 січня 2008 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , власник якої ОСОБА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О.
2.Мотивувальна частина
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «ОТП Банк», ТОВ «ФК «АСАП» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 20 липня 2020 року, укладеного між відповідачами, за яким відступлено право вимоги за кредитним та іпотечним договорами, укладеними 30 січня 2008 року між нею та банком, зазначаючи, що укладено договір факторингу. 
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Отже, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора                                         у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.
 
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника     з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Договір факторингу передбачає, зокрема, те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).
Отже, за договором факторингу фактор має надавати фінансову послугу, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту).
При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.
Водночас грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.
Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує в собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.
Виходячи з цього, правочин, який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106)).
При цьому, якщо предметом і метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.
Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові                                     від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження                                 № 12-42гс22).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2023 року у справі                          № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) вкотре наголосила на сформульованій правовій позиції, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Це ж саме стосується переуступки права іпотеки, у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань.
Водночас Велика Палата Верховного Суду погодилася з раніше викладеним                                у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження                                 № 12-1гс21) висновком про можливість відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами на користь не тільки фінансових установ, а й фізичних осіб лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває у процедурі ліквідації.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про  визнання недійсним договору відступлення права вимоги за кредитним договором та забезпечувальним договорами, апеляційний суд, виходив з того, що оспорюваний правочин не можна кваліфікувати як договір факторингу, а тому він не підлягає визнанню недійсним з підстав зазначених у позові.
Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного суду про те, що у спірному договору відступлення права вимоги за договором іпотеки відсутні елементи договору факторингу, оскільки умовами договору не передбачено надання послуг з фінансування під відступлення права вимоги, факт отримання прибутку від здійснення операції не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, також умови спірного договору не містять розміру суми, яка була передана за спірним договором.
Крім цього, спірний договір не передбачає можливість здійснення                                        ТОВ «ФК «АСАП» будь-яких операцій з валютними цінностями.
Щодо посилань позивачки на те, що банк відступив право вимоги у розмірі, що перевищує суму, зазначену у досудовій вимозі і не мав права нараховувати проценти після направлення досудової вимоги, то вказана обставина не впливає на дійсність укладеного договору про відступлення права вимоги.
У постановах Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від                 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18 вказано, що законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Сам собою факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.
Разом із тим, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 указувала, що оспорюваний договір укладено з порушенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Колегія суддів суду касаційної інстанції звертає увагу на те, що на виниклі правовідносини не поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, оскільки він закріплює правове регулювання мораторію на примусове стягнення майна громадян України - отримувачі валютних кредитів, а не правову природу відступлення права вимоги.
Виходячи з вищевикладеного, правильними є висновки апеляційного суду про те, що підстав для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, укладеного 10 липня 2020 року між АТ «ОТП Банк» та  ТОВ «ФК «АСАП», яким було відступлено право вимоги АТ «ОТП «Банк» за договором іпотеки                                                № РML-001/009/2008, укладеним 30 січня 2008 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , не має.
Також правильними є висновки апеляційного суду про те, що позовні вимоги про скасуванні рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним                   № 53073007 від 10 липня 2020 року щодо внесення змін до відомостей про іпотекодержателя квартири АДРЕСА_1 та припинення права іпотекодержателя - ТОВ «Фінансова компанія «АСАП», зареєстроване відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним № 53073007 від 10 липня 2020 року, прийнятого на підставі договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від                      10 липня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р. О. і зареєстрованого в реєстрі № 2282, є похідними від позовної вимоги про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, тому задоволенню також не підлягають.
Аргументи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах колегія суддів відхиляє, оскільки у мотивувальній частині постанови наведене посилання на постанови Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Висновки апеляційного суду не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, які викладені у постановах, що зазначені заявником у касаційній скарзі.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваного судового рішення, зводяться до незгоди з висновком апеляційного суду, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленим судовим рішенням.
Оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, тому Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                М. Є. Червинська
 
                                                                                                            Є. В. Коротенко
 
                                                                                                             В. М. Коротун