УХВАЛА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
08 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 1-123/2011
провадження № 51-66 км 17
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палатиКасаційного кримінального судуу складі:
головуючої                                                             ОСОБА_1 ,
суддів                                                                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю
секретаря судового засідання                         ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 , 
засудженого                                                          ОСОБА_6 , 
захисника (у режимі відеоконференції)        ОСОБА_7 
розглянув у судовому засіданні кримінальну справу за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого пунктами 1, 4 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК), 
за касаційною скаргою з доповненнями засудженого ОСОБА_6 на вирок Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 березня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2024 року стосовно нього.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 березня 2021 року ОСОБА_6 засуджено за пунктами 1, 4 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді довічного позбавлення волі. 
На підставі ч. 5 ст. 72 КК у відбутий строк покарання ОСОБА_6 зараховано строк тримання під вартою із 06 травня 2010 року по 09 березня 2021 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Стягнено із ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_8 6290 грн як відшкодування матеріального збитку та 2000 грн моральної шкоди.
За обставин, детально наведених у вироку, ОСОБА_6 було визнано винуватим у вчиненні вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті двом або більше особам, що вчинено з особливою жорстокістю (пункти 1, 4 ч. 2 ст. 115 КК), з огляду на таке.
04 травня 2010 року приблизно о 02 год 15 хв ОСОБА_6 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, зі своїм знайомим ОСОБА_9 прийшов до знайомих останнього ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 за місцем проживання ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2 , де протягом цього дня вживав з ними спиртні напої. 
Приблизно о 18 год 30 хв ОСОБА_9 ліг спати в будинку, а ОСОБА_6 продовжив уживати алкогольні напої у дворі вказаного домоволодіння.
Близько 20 год ОСОБА_11 і ОСОБА_12 пішли до свого місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Після цього ОСОБА_6 з метою отримання грошей у розмірі 11 грн для придбання квитка на проїзд, які йому обіцяли дати ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , прийшов до їх будинку, де у вітальні став вимагати, щоб ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та  ОСОБА_10 , який також слідом за ним прийшов у будинок за зазначеною вище адресою, віддали йому обіцяні 11 грн, проте останні відмовилися давати гроші.
Унаслідок цього між ОСОБА_6 , з одного боку, та ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , з іншого боку, виник конфлікт, який переріс в обопільну бійку, в ході якої ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , з одного боку, і ОСОБА_6 , з іншого боку, стали заподіювати один одному ударів руками й ногами, причому ОСОБА_10 завдавав ударів ОСОБА_6 наявною в нього тростиною для ходьби. Під час бійки ОСОБА_6 вихопив із рук ОСОБА_10 тростину, й, отримавши перевагу перед своїми нападниками, завдав їм нею численних ударів по різних частинах тулуба. Після цього ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 припинили вчиняти активні дії стосовно нього.
Отже, ОСОБА_6 повністю припинив дії зазначених осіб і мав реальну можливість залишити приміщення та уникнути подальшого конфлікту, однак на ґрунті помсти за заподіяні йому тілесні ушкодження у нього виник умисел на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .
З метою реалізації свого злочинного наміру, спрямованого на навмисне протиправне заподіяння смерті цим трьом особам, ОСОБА_6 04 травня 2010 року приблизно о 20 год 20 хв, перебуваючи за вказаною вище адресою, будучи в стані алкогольного сп`яніння, умисно, раніше вказаною тростиною, а також руками і ногами завдав ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та  ОСОБА_12 численних ударів по голові, у ділянку розташування життєво важливого органу та по тулубу.
Після цього для доведення свого злочинного наміру до кінця ОСОБА_6 вийшов із вітальні, де перебували потерпілі, взяв на кухні дерев`яне поліно і, повернувшись, завдав ним ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 численних ударів у голову - у ділянку розташування життєво важливого органу й по тулубу. При цьому він усвідомлював, що завдає особливих фізичних страждань потерпілим шляхом заподіяння їм великої кількості тілесних ушкоджень, і бажав саме таким чином позбавити їх життя.
Загалом ОСОБА_6 тростиною для ходьби та дерев`яним поліном, ногами й руками ОСОБА_10 завдав щонайменше 16 ударів, ОСОБА_11 - не менше 40 ударів та ОСОБА_12 - щонайменше 30 ударів. Від отриманих тілесних ушкоджень потерпілі померли на місці.
Унаслідок злочинних дій ОСОБА_6 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 були заподіяні тілесні ушкодження, що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, і перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті.
Переконавшись, що виконано всі дії для умисного вбивства трьох осіб, ОСОБА_6 втік з місця скоєння злочину.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 22 травня 2024 року вирок місцевого суду залишив без зміни.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі з доповненнями, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону й невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого, уточнивши вимоги, просить:
- скасувати вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції стосовно нього;
- направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду, з обов`язковими вказівками, зміст яких детально наведений у цих доповненнях.
На обґрунтування своїх вимог засуджений ОСОБА_6 з підстав, детально наведених у касаційній скарзі з доповненнями, посилається на те, що:
- обвинувачення є незаконним та побудовано на припущеннях;
- досудовим розслідуванням та судовим слідством не встановлено часу і способу скоєння правопорушення; 
- потерпілі в стані алкогольного сп`яніння погрожували йому вбивством, почали бити, в тому числі тростиною, у зв`язку з чим він був змушений захищатися; 
- суд апеляційної інстанції не надав жодної оцінки наведеним вище обставинам щодо дій потерпілих, а також суд безпідставно зазначив в ухвалі про те, що він почергово заподіював удари потерпілим; 
- показання свідка ОСОБА_13 вказують на те, що потерпілі планували напад на нього; 
- сторона обвинувачення проігнорувала явні неприязні відносини між ним та потерпілими, а також те, що свідок ОСОБА_9 навмисно давав під час досудового і судового слідства неправдиві показання.
Засуджений також зазначає, що він: 
- не усвідомлював характер своїх дій та не бачив характер поранень; 
- не подавав клопотання про розгляд справи колегіально;
- не міг подавати свої заперечення та ознайомитися з ходом судового слідства, адже матеріали справи і протоколи судових засідань було надано вже після винесення вироку, а Бахмутська УВП № 6 подала до суду документ про відсутність технічної можливості ознайомити його з аудіо-, відеозаписами судових засідань.
Крім того, засуджений також посилається на неспроможність тверджень суду апеляційної інстанції про те, що: 
- усі його доводи фактично зводяться до суб`єктивної переоцінки доказів; 
- висновки експерта й надані ним показання у залі судового засідання не є доказом факту нападу потерпілого на засудженого.
Також засуджений зазначає, що твердження про вчинення протиправних дій щодо потерпілих тростиною спростовується фотознімками з місця події і відеозаписом відтворення обстановки та обставин події, при цьому, на його думку, суд апеляційної інстанції безпідставно вказав, що тростина для ходьби є знаряддям злочину, а висновок експерта від 16 липня 2010 року № МК-400 є доказом того, що потерпіла ОСОБА_12 померла саме від цього знаряддя злочину. 
Крім того, ОСОБА_6 стверджує, що:
- напис у протоколі допиту обвинуваченого від 11 травня 2010 року щодо повного визнання вини виконано не ним; 
- він не міг бути присутнім під час складання постанови від 25 червня 2010 року, оскільки в цей день СІЗО м. Бахмут не відправляв його для проведення будь-яких слідчих дій;
- обвинувачення за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК було пред`явлено за відсутності захисника;
- протоколи про призначення судово-медичних експертиз (далі - СМЕ) від 23 червня 2010 року підписав захисник ОСОБА_14 , якого лише 26 липня того ж року було призначено та залучено до справи як захисника, 
а суд апеляційної інстанції не висловився в ухвалі про те, що:
- під час призначення, проведення СМЕ та ознайомлення з висновками було порушено його права, передбачені статтями 45, 197 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК 1960 року); 
- слідчі призначали, проводили СМЕ та ознайомлювали з висновками за відсутності захисника, а інколи і за його відсутності; 
- дані у витягу з його особової справи про те, коли його було відправлено на вимогу слідчого, не збігаються з призначенням, проведенням СМЕ та ознайомленням з висновками. 
При цьому засуджений посилається на ігнорування численних клопотань щодо проведення незалежної СМЕ, а також вказує, що:
- показання свідка ОСОБА_9 щодо очної ставки підтверджують відсутність захисника ОСОБА_15 у ході проведення слідчих дій 20 липня 2010 року;
- у вироку не відображено встановлених у ході судового розгляду порушень права на захист під час досудового слідства. 
Крім цього засуджений посилається на те, що в суді першої інстанції не проведено попереднього розгляду справи, чим порушено статті 237, 240, 244, 246, 253 КПК 1960 року, а суд апеляційної інстанції не надав указаним порушенням жодної оцінки. 
Так, засуджений ОСОБА_6 вважає, що місцевий суд був зобов`язаний повернути справу на додаткове розслідування, оскільки: 
- з огляду на положення ст. 237 КПК 1960 року, суд не може розглянути справу по суті та ухвалити вирок, якщо на досудовому слідстві порушено право обвинуваченого на захист;
- питання, вказані в касаційній скарзі, стосувалися часу і способу вчинення правопорушення. 
Також засуджений посилається на те, що:
- суддя ОСОБА_16 неприязно ставилася до нього; 
- присяжний ОСОБА_17 , якому не раз було заявлено відводи, є чоловіком судді ОСОБА_18 , що неодноразово приймала судові рішення стосовно нього; 
- у судове засідання від 12 січня 2021 року не з`явилася присяжна ОСОБА_19 , яку було звільнено із числа присяжних, у зв`язку з чим розгляд справи в суді першої інстанції здійснювався не в повному складі. 
Крім цього, засуджений ОСОБА_6 вказує, що: 
- суд першої інстанції змінив показання свідків, надані в судовому засіданні та на досудовому слідстві; 
- між викладеними у вироку показаннями свідка ОСОБА_13 і його поясненнями у протоколі допиту є суттєві розбіжності. На переконання засудженого, місцевий суд навмисно скоротив текст показань свідка й видалив суттєві та ключові пояснення, які пом`якшують або виключають його відповідальність у пред`явленому обвинуваченні. 
Також у цій частині засуджений указує, що суд апеляційної інстанції не висловився в ухвалі:
- щодо показань свідка ОСОБА_9 , наданих під час досудового слідства і в суді, які, на думку засудженого, не відповідають дійсності, є непослідовними, суперечливими, спростовуються показаннями інших свідків і доказами у справі;
- про те, що наведені у вироку показання свідка ОСОБА_20 не відповідають дійсності, оскільки він нічого не розповідав їй щодо події, спростовуються показаннями інших свідків і доказами у справі. 
Разом з тим засуджений стверджує, що: 
- місцевий суд умисно усунув його на весь час від судового розгляду, чим істотно порушив його право на захист;
- вирок постановлено та проголошено за його відсутності, у зв`язку з чим він був позбавлений права на виступ у судових дебатах та останнє слово; 
- ухвала про його видалення із зали судового засідання на весь час розгляду кримінальної справи є незаконною і необґрунтованою.
Крім того, засуджений окремо наголошує на тому, що не був присутній під час оголошення повного тексту ухвали суду апеляційної інстанції. 
Водночас він указує, що суд апеляційної інстанції не висловився в ухвалі про таке:
- у вироку не зазначено про понад 50 заяв та клопотань, які залишилися без розгляду, а також про встановлені в судовому засіданні обставини, зокрема фальсифікації висновків СМЕ експертом ОСОБА_21 та протоколів слідчих дій саме слідчими на досудовому слідстві; 
- експерт ОСОБА_21 свої висновки підлаштовував під зазначений у постанові слідчої від 17 травня 2010 року час вчинення кримінального правопорушення; 
- у ході допиту експерт ОСОБА_21 дав показання, що питання про час смерті потерпілих та проміжок часу від заподіяння травм до її настання не порушувалися в постанові слідчої, водночас, як зазначає засуджений, ці питання ставилися перед експертом (питання № 5 і 6 у СМЕ від 01 червня 2010 року № 154/6, 155/7, 165/8), та на які він не дав відповіді, а лише надав короткі пояснення у судовому засіданні; 
- у процесі призначення судової психолого-психіатричної експертизи слідча умисно надала змінені показання, а саме про погрози з боку потерпілих вбити його.
Крім цього, засуджений стверджує, що суд апеляційної інстанції не надав в ухвалі жодної оцінки:
- порушенню права на захист; 
- позбавленню його права на допит свідків, 
а також тому, що:
- було допитано не всіх свідків (пояснення яких, на його думку, мають важливе значення для повного і всебічного розгляду справи); 
- ухвали слідчих суддів про обстеження та призначення лікування, постановлені в порядку ст. 206 КПК 1960 року, не було виконано; 
- він був вивезений до Торецької ВК № 2 для тримання під вартою, чим порушено вказівки суду щодо його утримання в Бахмутській УВП № 6, яка більш територіально наближена до суду, притому зазначає, що тривалі переїзди ставили під загрозу його життя. 
Також у касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 наводить детальні доводи щодо незаконного, на його думку, утримання під вартою. 
У доповненнях до касаційної скарги, у яких у цілому викладено аналогічні доводи, наведеним у цій скарзі доводам, він окремо акцентує:
- на відсутності належної перевірки доводів сторони захисту, чим, на його думку, порушено принцип змагальності та рівності сторін у судовому процесі;
- порушенні процесуального порядку передачі справи на новий розгляд у суд першої інстанції, 
а також, з підстав, детально наведених у них, посилається на те, що:
- суди попередніх інстанцій не надали можливості ознайомитися безпосередньо в залі судового засідання з протоколами судових засідань та технічними записами судових засідань;
- суд першої інстанції не виконав вказівок, наведених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2016 року,
при цьому суд апеляційної інстанції:
- не усунув порушень, допущених місцевим судом;
- не перевірив пропорційність застосування такого заходу, як видалення із зали судового засідання; 
- не мотивував, чому саме показанням свідка ОСОБА_9 надано перевагу.
Крім того, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого, ОСОБА_6 звертає увагу на те, що: 
- єдиним мотивуванням призначення йому найвищої міри покарання є надмірно тривалий розгляд справи в судах; 
- усі позови у справі при першій же можливості були погашені; 
- він є цілком соціально адаптованою людиною, має чотири дипломи з різних спеціальностей, планує одружитися, бажає бути корисним суспільству та вступити до лав ЗСУ.
На касаційну скаргу прокурор ОСОБА_22 подав заперечення, в яких, посилаючись на необґрунтованість доводів засудженого, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні: 
- засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу з доповненнями засудженого;
- прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги з доповненнями засудженого. 
Мотиви Суду
Постановою судді Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 26 грудня 2024 року розгляд кримінальної справи стосовно ОСОБА_6 було призначено в касаційному порядку Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду 24 липня 2025 року о 10 год 00 хв.
Цією ж постановою було задоволено клопотання засудженого ОСОБА_6 про його доставку до приміщення Верховного Суду для безпосередньої участі у вказаному вище розгляді.
Крім того, у суді касаційної інстанції було задоволено клопотання засудженого ОСОБА_6 та доставлено його в приміщення Верховного Суду для ознайомлення з матеріалами кримінальної справи.
Однак 23 липня 2025 року від засудженого надійшло клопотання про відкладення судового засідання, оскільки він не ознайомився в повному обсязі з протоколами та технічними записами судового засідання, у зв`язку з чим, з метою недопущення порушення права на захист засудженого, забезпечення можливості в повному обсязі ознайомитися з матеріалами кримінального провадження, розгляд кримінальної справи стосовно ОСОБА_6 було відкладено на 08 вересня 2025 року 14 год 00 хв. 
Згідно з ч. 1 ст. 395 КПК 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними в справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого чи виправданого.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 398 КПК 1960 року підставами для скасування або зміни вироку, ухвали, постанови є: 1) істотне порушення          кримінально-процесуального закону; 2) неправильне застосування кримінального закону; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції керується статтями 370-372 цього Кодексу.
З у рахуванням наведеного, обставини щодо однобічності та неповноти досудового та судового слідства, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінальної справи, визначення яких дано у статтях 368, 369 КПК 1960 року, не є предметом дослідження та перевірки суду касаційної інстанції. Не є предметом розгляду і незгода у касаційні скарзі з доповненнями з оцінкою судами доказів у кримінальній справі стосовно ОСОБА_6 . 
З огляду на зазначене вище не є предметом перегляду суду касаційної інстанції доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 про таке: 
- досудовим розслідуванням та судовим слідством не встановлено часу і способу скоєння правопорушення, при цьому вказаний стороною обвинувачення час вчинення злочину, а саме з 20 год 20 хв по 20 год 30 хв, не відповідає дійсності, оскільки згідно з його показаннями та показаннями свідків, наданими під час досудового слідства, події відбувалися з 19 год 00 хв по 19 год 10 хв; 
- потерпілі в стані алкогольного сп`яніння погрожували йому вбивством, почали бити не тільки руками і ногами, а й тростиною, у зв`язку з чим він, не маючи цілі вбити, а лише прагнучи зупинити трьох нападників, був змушений захищатися та заподіювати їм хаотичні, нецілеспрямовані удари і лише після зупинення завдання йому ударів припинив оборонятися та заподіювати їм удари; 
- суд апеляційної інстанції безпідставно зазначив в ухвалі про те, що він почергово наносив удари потерпілим; 
- показання свідка ОСОБА_13 вказують на те, що потерпілі планували напад на нього; 
- сторона обвинувачення проігнорувала явні неприязні відносини між ним та потерпілими, а також те, що свідок ОСОБА_9 навмисно давав під час досудового і судового слідства неправдиві показання, оговорюючи його;
- він не усвідомлював характеру своїх дій та не бачив характеру поранень, оскільки на вулиці було темно, і через відсутність світла в кімнаті він нічого не бачив, при цьому його обличчя було залито кров`ю від завданих йому ударів;
- твердження про вчинення протиправних дій щодо потерпілих тростиною спростовуються фотознімками з місця події, відеозаписом відтворення обстановки та обставин події; 
- суд апеляційної інстанції безпідставно вказав про те, що тростина для ходьби є знаряддям злочину, а також про те, що висновок від 16 липня 2010 року № МК-400 є доказом того, що потерпіла ОСОБА_12 померла саме від цього знаряддя злочину.
Під час розгляду доводів касаційних скарг Суд виходить із фактичних обставин справи, установлених судами попередніх інстанцій.
Підсудний ОСОБА_6  не визнав вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та відмовився в судовому засіданні місцевого суду давати показання. 
Водночас висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, ґрунтуються на зібраних і досліджених доказах, а саме показаннях потерпілого ОСОБА_8 , який пояснив, що на початку травня 2010 року близько 20 год 00 хв до нього приїхали ОСОБА_6 та ОСОБА_9 . Останній повідомив, що вони підуть до ОСОБА_10 (батька потерпілого). Наступного дня він приїжджав до ОСОБА_10 на початку 18 год, останній був у стані алкогольного сп`яніння, сказав, що ОСОБА_9 спить, а  ОСОБА_6 перебуває в будинку у брата - ОСОБА_11 . Наступного дня батько не відповідав на його дзвінки, у зв`язку з чим він пішов до нього додому, де його також не було. Тоді він пішов у будинок ОСОБА_11 , де виявив на підлозі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 без ознак життя, і про це повідомив міліцію.
Крім того, у суді першої інстанції було допитано свідків: 
- ОСОБА_9 , який показав, що разом із ОСОБА_6 приїхали в с. Никифорівка, де вживали алкогольні напої. Посварився з дружиною, тому із ОСОБА_6 пішли ночувати до ОСОБА_10 , де також випивали. Зранку зайшли в будинок навпроти, де проживав ОСОБА_11 зі співмешканкою, і там також вживали спиртне. Згодом у зв`язку з поганим самопочуттям свідок пішов спати, однак його розбудив ОСОБА_6 , у руках він тримав дерев`яний брусок, а долоні були в крові, сказав, що треба тікати. На його запитання про те, що сталося, ОСОБА_6 відповів, що вбив їх. Потім останній помив руки, витер їх ганчіркою, обітер кросівки від слідів крові. Ганчірку, дерев`яний брусок, а також закуску і рюмки зі столу ОСОБА_6 помістив у мішок, який потім викинув. За показаннями ОСОБА_9 , ОСОБА_6 хотів повернутися та підпалити будинок, однак він його відмовив. Далі вони зустріли рідного брата ОСОБА_6 , якому останній розповів ситуацію та сказав, що треба тікати. Зі слів ОСОБА_6 про те, що він вбив їх, свідок зрозумів, що речовина червоного кольору на дерев`яному бруску і краплі червоного кольору на кросівках - це кров;
- ОСОБА_23 , яка зазначила, що в травні 2010 року ввечері до неї в м. Бахмут приїхав ОСОБА_9 , ОСОБА_20 та ОСОБА_6 , якого вона раніше не знала. ОСОБА_9 у присутності ОСОБА_6 розповів, що останній у с. Никифорівка, куди вони їздили вживати алкогольні напої, у ході сварки вбив трьох людей. При цьому ОСОБА_9 пояснив, що він спав в іншому будинку, а ОСОБА_6 був з потерпілими в тому будинку, де вони вживали алкогольні напої. Потім ОСОБА_6 прийшов до нього в будинок, розбудив та сказав, що вбив їх, його руки були в крові. Також свідок ОСОБА_23 зауважила, що в ході цієї розмови ОСОБА_6 сидів на підлозі й нічого не говорив, не бачила на його обличчі слідів побоїв; 
- ОСОБА_20 , яка пояснила, що ОСОБА_6 разом з її сином поїхав у с. Никифорівка, хотіли поїхати додому, але спізнилися на автобус, потім зателефонували їй і вона викликала їм таксі, після чого вони приїхали до неї на роботу. Також пояснила, що про вбивство ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 дізналась від ОСОБА_9 , але точно, хто про це їй сказав не пам`ятає;
- ОСОБА_24 (слідчої), яка вказала, що під час досудового слідства не застосовувала стосовно ОСОБА_6 заходів психологічного чи фізичного насильства. Під час усіх слідчих дій був захисник, прізвище якого не пам`ятає. Також ця свідок не знає, чому в довідці, виданій слідчим ізолятором, не вказано прізвища захисника. Пояснила, що, можливо, коли вона проводила слідчі дії, захисник міг перебувати в слідчому ізоляторі й у іншій справі, а пізніше брати участь у слідчих діях у справі ОСОБА_6 ; 
- ОСОБА_25 (слідчої), яка показала, що під час досудового слідства не застосовувала до ОСОБА_6 заходів психологічного чи фізичного насильства, також зазначила, що в усіх слідчих діях брав участь захисник; 
- ОСОБА_26 (слідчої), яка зазначила, що оскільки не пам`ятає всіх обставин у справі, то не може пояснити, чому в протоколі від 23 червня 2010 року біля підпису захисника вказано дату 25 липня 2010 року, а також як міг брати участь ОСОБА_14 у слідчих діях 23 червня 2010 року, якщо постанову про його допуск як захисника ухвалено 26 липня 2010 року;
- ОСОБА_15 , який пояснив, що у 2010 році був захисником ОСОБА_6 і без нього слідчий не проводив процесуальних дій. Зазначив, що слідчі дії проводилися в слідчому ізоляторі або ізоляторі тимчасового утримання, про те, що він перебував, було зроблено запис у журналі. 
Крім того, суд першої інстанції оголосив і дослідив показання потерпілої ОСОБА_27 , ОСОБА_13 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 .
Допитав місцевий суд і судово-медичного експерта ОСОБА_21 , який підтримав висновки СМЕ стосовно ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і  ОСОБА_12 , а також стосовно ОСОБА_6 .
Водночас суд першої інстанції поклав в основу вироку досліджені в ході судового слідства письмові докази, серед яких дані протоколів: 
- огляду місця події від 05 травня 2010 року, в якому зафіксовано обставини вчиненого злочину; 
- відтворення обставин подій щодо вчиненого злочину від 06 травня 2010 року разом із відеозаписом до протоколу. Відтворення проведено за участю ОСОБА_6 , який показав на місці подій механізм спричинення тілесних ушкоджень потерпілим під час бійки 04 травня 2010 року в будинку АДРЕСА_2 ;
- відтворення обставин подій щодо вчиненого злочину від 08 травня 2010 року за участі свідка ОСОБА_9 разом із відеозаписом до нього.
Крім цього місцевий суд при постановленні вироку врахував дослідженні в ході судового слідства письмові докази, серед яких зокрема дані висновків: 
- судово-медичних експертиз від 01 червня 2010 року № 154/6, 155/7, 165/8 щодо виявлених тілесних ушкоджень і причин смерті потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 відповідно; 
- судово-цитологічної експертизи від 12 липня 2010 року № 435;
- судово-імунологічної експертизи від 24 червня 2010 року № 739, згідно з якими, зокрема, на спортивних штанах та кросівках, вилучених у  ОСОБА_6 , на килимі, на фрагментах тканини білого кольору, покривала з дивана, наволочки, на підковдрі, вилучених у ході огляду місця події, виявлено кров людини, яка містить антиген Н, що могла належати потерпілій ОСОБА_12 і підозрюваному ОСОБА_6 ;
- судово-імунологічної експертизи від 30 червня 2010 року № 796, згідно з якими, зокрема, у змивах з мобільного телефону, на металевій кочерзі, а також тростині, надісланих на обстеження, виявлено сліди поту, антиген Н, який міг належати потерпілій ОСОБА_12 і підозрюваному ОСОБА_6 . У змивах з поліна, надісланого на дослідження, виявлено сліди поту, антиген Н, який міг належати підозрюваному ОСОБА_6 ;
- дактилоскопічної експертизи від 20 травня 2010 року № 101;
- медичних криміналістичних експертиз від 21 червня 2010 року № МК-336, МК/337, МК-338, від 16 липня 2010 року № МК-398, МК-399;
- медичної криміналістичної експертизи від 16 липня 2010 року № МК-400, в яких, зокрема, зазначено, що індивідуальні особливості травмувального предмета в характері ушкодження на шкірному клапті, посіченому від трупа ОСОБА_12 , не відобразилися. З урахуванням конструктивних особливостей наданої на дослідження тростини та її ручки, це пошкодження найбільш вірогідно виникло від дії вільних кінців ручки тростини; 
- генотипоскопічної експертизи від 29 липня 2010 року № 83;
- амбулаторної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи від 28 травня 2010 року № 632 щодо психічного стану здоров`я ОСОБА_6 , можливості усвідомлення ним своїх дій та керування ними в момент вчинення злочину. Згідно з висновком, ОСОБА_6 , зокрема, страждає емоційно нестійким розладом особистості, ускладненим синдромом алкогольної залежності (психопатія збудлива форма, нестійка компенсація, ускладнена хронічним алкоголізмом).
Оцінюючи зазначені та інші зібрані у справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого пунктами 1, 4 ч. 2 ст. 115 КК. 
При цьому показання ОСОБА_6 щодо невизнання вини в умисному вбивстві двох і більше осіб з особливою жорстокістю місцевий суд розцінив як спосіб захисту та бажання уникнути відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.
Крім того, суд першої інстанції визнав такими, що не були підтверджені, пояснення ОСОБА_6 про застосування до нього під час досудового слідства недозволених методів ведення слідства, зазначивши, що його пояснення в цій частині спростовуються показаннями свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_15 і постановою про відмову у порушенні кримінальної справи від 05 червня 2019 року.
Бездоказовими місцевий суд визнав і показання ОСОБА_6 , надані як в ході досудового слідства, так і під час відтворення обстановки й обставин подій, у тій частині, що його дії мали оборонний характер. 
При цьому суд зауважив, що наявність у ОСОБА_6 , згідно з висновком судово-медичної експертизи від 06 травня 2010 року № 339, тілесних ушкоджень (детально наведених у вироку) не є доказами факту нападу на нього потерпілих та перебування ОСОБА_6 в стані необхідної оборони, оскільки ці ушкодження виникли в ході спільної бійки з потерпілими, а дії підсудного, які полягали в спричиненні тілесних ушкоджень потерпілим, не відповідали небезпеці посягання потерпілих й обстановці захисту. 
Вирок місцевого суду в цілому є належно вмотивованим та обґрунтованим і за змістом відповідає вимогам статей 323, 324 КПК 1960 року. 
Переглядаючи вирок в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції перевірив апеляції обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_30 , проаналізував їх, зіставляючи з доказами, що містяться в матеріалах справи, і зазначив підстави, на яких апеляції визнав необґрунтованими. Своє рішення суд апеляційної інстанції в цілому докладно вмотивував.
Так, цей суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.
Зокрема, указав, що місцевий суд із дотриманням закладених у ст. 2 КПК 1960 року завдань провів стосовно ОСОБА_6 повне та неупереджене судове слідство й дотримався вимог кримінально-процесуального законодавства України. 
Зі змісту ухвали вбачається, що: 
- під час апеляційного перегляду в ході судового засідання в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 повідомив, що не заперечує факту заподіяння потерпілим ударів, проте заперечує, що завдавав їх тростиною, і з прямим умислом на вбивство; 
- і в поясненнях суду апеляційної інстанції, і в апеляції разом із доповненнями ОСОБА_6 посилався на те, що його дії мали оборонний характер, оскільки він змушений був захищатися від спланованого потерпілими на нього нападу;
- обвинувачений указував, що тростина як знаряддя злочину була використана саме потерпілими, нею йому було завдано ударів, від яких він був змушений захищатися, і саме з цією метою узяв дерев`яне поліно і відбивався від потерпілих, а факт нападу потерпілих на нього та заподіяння йому ударів тростиною підтверджується висновком СМЕ і показаннями експерта ОСОБА_21 .
Однак суд апеляційної інстанції не погодився з такими доводами обвинуваченого та його захисника, розцінив їх критично, як обрану лінію захисту з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений особливо тяжкий злочин.
Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що аналогічні доводи засуджений ОСОБА_6 наводить й у касаційній скарзі з доповненнями. 
Спростовуючи вказані вище доводи сторони захисту, суд апеляційної інстанції зазначив наступне: 
- відповідно до ч. 1 ст. 115 КК умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині; 
- безпосереднім об`єктом будь-якого вбивства є життя особи (людини);
- умисне вбивство з об`єктивної сторони характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між указаними діянням та наслідком, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає або свідомо припускає її настання; 
- умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова - це наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення;
- прямий умисел - це таке психічне ставлення до діяння і його наслідків, при якому особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК);
- питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій;
- спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляється у способі вчинення діянь;
- аналогічні ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 КК, характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони, передбачених ст. 118 КК;
- на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена ст. 115 КК, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 118 КК, є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання;
- закріплене в ст. 36 КК право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ч. 3 ст. 27 Конституції України);
- згідно із ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони;
- перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК);
- право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає в того, хто захищається, невідкладну необхідність у заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання;
- стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у моменті створення реальної загрози заподіяння шкоди. Під час з`ясування наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
З огляду на наведене вище суд апеляційної інстанції вказав, що для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
Так, колегія суддів суду апеляційної інстанції, серед іншого, зазначила, що із установлених місцевим судом в ході судового слідства обставин кримінального провадження, підтверджених сукупністю досліджених судом першої інстанції доказів, та перегляду оскаржуваного вироку судом апеляційної інстанції, убачалося, що ОСОБА_6 у ході сварки із потерпілими ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , свідомо пішов і взяв з кухні дерев`яне поліно, хоча об`єктивно мав можливість безперешкодно покинути місце конфлікту, після чого з дерев`яним поліном повернувся до кімнати, де перебували потерпілі, та, застосовуючи його і тростину для ходьби, що була в кімнаті, де відбувались події, як знаряддя злочину, тобто, використовуючи предмети, які мають травмувальні характеристики та значну ударну силу, почав почергово, зі значною і достатньою для поранення та ушкодження внутрішніх органів силою, заподіювати вказаними предметами потерпілим ударів у життєво важливі органи - ділянки голови та грудної клітини.
При цьому, суд апеляційної інстанції зауважив, що обвинувачений усвідомлював:
- усвідомлював характер своїх протиправних дій;
- розумів, що завдає ударів у важливо життєві органи людини - ділянки голови та грудної клітки, а також те, що використовує предмети, які мають значну ударну силу;
- бачив характер поранень від заподіяння потерпілим ударів поліном і тростиною для ходьби, однак не припиняв своїх дій, а навпаки, продовжував завдавати їм ударів доки потерпілі не впали на підлогу.
Звернула увагу колегія суддів суду апеляційної інстанції і на кількість ударів, заподіяних обвинуваченим потерпілим у ділянки голови, грудної клітки, паху, рук та ніг: щонайменше 16 ударів він завдав потерпілому ОСОБА_10 , щонайменеше 30 ударів - потерпілій ОСОБА_12 та щонайменше 40 ударів - потерпілому ОСОБА_11 .
Указане вище, як зазначив суд апеляційної інстанції:
- повністю спростовує позицію сторони захисту про те, що ОСОБА_6 був у стані необхідної оборони;
- доводить наявність у діях ОСОБА_6 прямого умислу на вбивство, вчинене з особливою жорстокістю, про що свідчить повне усвідомлення обвинуваченим того, що від його дій потерпілі зазнають значних фізичних страждань. 
Крім того, суд апеляційної інстанції зауважив, що цілеспрямований характер дій обвинуваченого та прямий умисел на вбивство підтверджує і те, що ОСОБА_6 :
- завдавав ударів потерпілим почергово, тобто подолавши будь-який опір одного потерпілого, потім другого, а потім третього - жінки, яка є фізично слабшою за обвинуваченого; 
- не зупинявся на досягнутому, а переходив поступово від одного потерпілого до наступного, продовжуючи жорстоко завдавати їм ударів предметами значної ударної та травмувальної дії, що безсумнівно виключало в його діях необхідність оборонятися. 
При цьому колегія суддів суду апеляційної інстанції звернула увагу на те, що доводи обвинуваченого про перебування у стані необхідної оборони неодноразово були предметом дослідження судом першої інстанції, зокрема їм було надано оцінку в ході нового судового слідства та ухвалення вироку місцевим судом, і такі доводи не знайшли обґрунтованого підтвердження під час довготривалого розгляду кримінального провадження та ретельної перевірки обраної ОСОБА_6 лінії захисту.
Водночас суд апеляційної інстанції критично оцінив посилання обвинуваченого та його захисника на те, що потерпілі перші спричинили ОСОБА_6 удари тростиною для ходьби, наслідком чого і став захист обвинуваченим, що підтверджувалося висновком СМЕ та показаннями експерта ОСОБА_21 .
Так, колегія суддів суду апеляційної інстанції у цій частині зазначила, що: 
- відповідно до дослідженого судом першої інстанції висновку СМЕ від 06 травня 2010 року № 339, тілесні ушкодження у вигляді синців у лобовій ділянці біля меж росту волосся, у проєкції 7 - 8-го ребер зліва між середньоключичною та передньопахвовою лініями, по передній поверхні правого та лівого плечових суглобів, грудини утворилися від контакту з тильної поверхні лівої кисті біля основи 5-го пальця; на тильній поверхні основної фаланги 1-го пальця лівої кисті; на тильній поверхні правої кисті біля основного 3-го пальця, на правій і лівій гомілках у середній третині передньої поверхні, на долонній поверхні правої кисті утворилися від контакту з тупими предметами із шорсткою поверхнею під час ковзання; подряпина на тильній поверхні лівої кисті утворилася від дії тупо загостреного предмета;
- судовий експерт ОСОБА_21 під час допиту його судом першої інстанції в ході судового слідства підтримав складений ним висновок у повному обсязі.
Тобто суд апеляційної інстанції, урахувавши вказане експертне дослідження та показання експерта ОСОБА_21 , дійшов висновку про те, що отримані обвинуваченим тілесні ушкодження не є доказом нападу на ОСОБА_6 потерпілими і перебування обвинуваченого в стані необхідної оборони, оскільки вони утворилися в процесі взаємної бійки з потерпілими, під час ковзання, що може свідчити про перекочування учасників бійки на підлозі, проте жодним чином не підтверджує позиції обвинуваченого про спланований потерпілими напад на нього та побиття. 
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що дії ОСОБА_6 , які виразилися в заподіянні тілесних ушкоджень потерпілим дерев`яним поліном та тростиною для ходьби, їх чисельність і локалізація в будь-якому разі не відповідали небезпеці зазіхання потерпілих та обстановці захисту, як на це вказував обвинувачений в апеляційній скарзі.
Були предметом дослідження колегії суддів суду апеляційної інстанції і доводи сторони захисту про те, що орган досудового розслідування безпідставно визначив знаряддям злочину тростину для ходьби.
Відхиляючи доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника в цій частині, суд апеляційної зазначив, що вони повністю спростовуються дослідженими судом першої інстанції в ході судового слідства письмовими доказами, зокрема, висновками            медично-криміналістичних експертиз від 21 червня 2010 року № МК-336,      МК-337, МК-338, від 16 липня 2010 року № МК-398, МК-399, МК-400, у яких експерти дійшли переконання, що виявлені в потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 тілесні ушкодження могли утворитися від дії предметів, які надав орган досудового розслідування на дослідження, а саме дерев`яного поліна і тростини для ходьби, при цьому у висновку № МК-400 експерти дійшли беззаперечної думки, що ушкодження на трупі ОСОБА_12 утворилися саме від тростини, вилученої на місці злочину.
Указані висновки судів попередніх інстанцій у цілому є належно обґрунтованими і вмотивованими. 
Тож з огляду на ці висновки є необґрунтованими доводи касаційної скарги з доповненнями засудженого ОСОБА_6 (у цілому аналогічні доводам апеляцій засудженого і його захисника), які стосуються доведеності винуватості та правильності кваліфікації його цій. 
Доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_31 про те, що: 
- суд першої інстанції змінив показання свідків, надані в судовому засіданні та на досудовому слідстві; 
- між указаними у вироку показаннями свідка ОСОБА_13 і його поясненнями у протоколі допиту є суттєві розбіжності. Засуджений вважає, що місцевий суд навмисно скоротив текст показань цього свідка й видалив важливі та ключові пояснення, які пом`якшують або виключають його відповідальність у пред`явленому обвинуваченні; 
- він не міг бути присутнім під час складання постанови від 25 червня 2010 року, оскільки в цей день СІЗО м. Бахмуту не відправляв його для проведення будь-яких слідчих дій;
- його було вивезено до Торецької ВК № 2 для тримання під вартою, чим порушено вказівки суду щодо утримання в Бахмутській УВП № 6, яка більш територіально наближена до суду, до того ж тривалі переїзди ставили під загрозу його життя, 
колегія суддів не бере до уваги, оскільки, викладаючи їх, засуджений не зазначає, у чому конкретно полягали такі порушення та як вони вплинули на ухвалення оскаржуваних судових рішень з огляду на досліджені судами попередніх інстанцій докази і встановлені фактичні обставини справи, а також яким чином зазначене позбавило суди можливості постановити законні й обґрунтовані рішення щодо доведеності винуватості та правильності кваліфікації його дій.
Водночас, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій не врахували невідповідності, на його думку, показань свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_9 та ОСОБА_20 щодо попередніх обставин розпиття алкогольних напоїв, засуджений ОСОБА_6 не вказує, яким чином зазначене спростовує законність та обґрунтованість судових рішень у частині встановлених судами попередніх обставин вчинення злочину, передбаченого пунктами 1, 4 ч. 2 ст. 115 КК, за місцем проживання потерпілих, куди він сам прийшов після розпивання алкогольних напоїв за іншою адресою.
Певні доводи у касаційній скарзі засудженого зводяться до того, що суд першої інстанції порушив вказівки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, оскільки вважає, що після скасування цим судом вироку Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 жовтня 2021 року та ухвали Апеляційного суду Донецької області від 05 лютого 2013 року стосовно нього в ході нового розгляду не проведено попереднього розгляду справи. 
Як убачається з матеріалів справи та інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень (справа № 1-123/2011), ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 05 лютого 2013 року залишено без змін вирок Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 жовтня 2021 року, яким ОСОБА_6 засуджено за пунктами 1, 4 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді довічного позбавлення волі. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2016 року вказані вище судові рішення скасовано, а справу направлено на новий розгляд.
Колегія суддів звертає увагу на те, що підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій стало лише те, що вирок Апеляційного суду Донецької області від 05 лютого 2013 року винесено незаконним складом суду, оскільки до складу народних засідателів місцевого суду входив громадянин ОСОБА_32 , якому на момент прийняття судом справи до провадження виповнилося 66 років, а тому він не міг брати участь у її розгляді, що свідчило про істотне порушення кримінально-процесуального закону та відповідно до ст. 370 КПК 1960 року було безумовною підставою для скасування вироку. 
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ констатував, що суд апеляційної інстанції під час розгляду справи стосовно ОСОБА_6 і винесення ухвали не дотримав вимог ст. 377 КПК 1960 року та не виправив помилки, допущеної судом першої інстанції. 
Отже відсутні підстави для висновку про те, що місцевий суд під час нового розгляду справи порушив вказівки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, адже непроведення попереднього розгляду справи не було підставою для скасування попередніх судових рішень у цій кримінальній справі. 
У касаційній скарзі з доповненнями засуджений ОСОБА_6 посилається на те, що протоколи про призначення СМЕ від 23 червня 2010 року підписав захисник ОСОБА_14 , якого лише 26 липня того ж року було призначено та залучено до справи як захисника, а суд апеляційної інстанції не висловився в ухвалі про те, що:
- під час призначення, проведення СМЕ та ознайомлення з висновками було порушено його права, передбачені статтями 45, 197 КПК 1960 року, оскільки висновки експертиз побудовано на припущеннях, у них відсутні обґрунтовані, умотивовані та чіткі відповіді на порушені питання, а також не зазначено використані методики; 
- слідчі призначали, проводили СМЕ та ознайомлювали з висновками за відсутності захисника, а інколи і за його відсутності та без ознайомлення з правами й без дотримання процесуального порядку провадження СМЕ; 
- дані у витягу з його особової справи про те, коли його було відправлено на вимогу слідчого, не збігаються з призначенням, проведенням СМЕ та ознайомленням з висновками, отже ці дії проведено за його відсутності та за відсутності захисника, що є порушенням права на захист.
Згідно з ч. 1 ст. 310 КПК 1960 року експертиза в суді призначається з додержанням правил, передбачених главою 18 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 312 КПК 1960 року у випадках, передбачених ст. 75 цього Кодексу, суд мотивованою ухвалою, а суддя - постановою може призначити додаткову або повторну експертизу. Додаткова або повторна експертиза проводиться з додержанням вимог статей 310 і 311 цього Кодексу.
Частинами 4, 5, 6 ст. 75 КПК 1960 року передбачено, що висновок експерта для особи, яка провадить дізнання, слідчого, прокурора і суду не є обов`язковим, але незгода з ним повинна бути мотивована у відповідних постанові, ухвалі, вироку. Якщо експертиза буде визнана неповною або не досить ясною, може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експертові. Коли висновок експерта буде визнано необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи або інакше викликає сумніви в його правильності, може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові або іншим експертам.
Пунктом 7 ч. 1 ст. 263 КПК 1960 року визначено, що в судовому засіданні підсудний має право задавати питання експертові.
Згідно з ч. 1 ст. 197 КПК 1960 року при призначенні і проведенні експертизи обвинувачений має право: 1) заявити відвід експертові; 2) просити про призначення експерта з числа вказаних ним осіб; 3) просити про постановку перед експертизою додаткових питань; 4) давати пояснення експертові; 5) пред`являти додаткові документи; 6) ознайомлюватися з матеріалами експертизи і висновком експерта після закінчення експертизи; 7) заявляти клопотання про призначення нової або додаткової експертизи.
Однак, посилаючись на наведені вище обставини, засуджений не наводить переконливих обґрунтувань про те, що: 
- з огляду на вказані ним обставини він чи його захисник були позбавлені можливості реалізації своїх прав, передбачених зазначеними вище положеннями КПК 1960 року, під час розгляду справи по суті, в тому числі задавати питання експерту, просити про постановку перед експертизою додаткових питань, ознайомлюватися з матеріалами експертизи і висновком експерта після закінчення експертизи або заявляти клопотання про призначення нової або додаткової експертизи; 
- яким чином зазначене, з огляду на сукупність здобутих у справі доказів, у тому числі тих обставин, що ним під час розгляду в суді апеляційної інстанції не заперечувався факт конфлікту та бійки з потерпілими в будинку, де відбулися ці події (за відсутності іншої розумної версії таких подій), які потягли смерть потерпілих, спростовує доведеність його винуватості у вчиненні зазначеного злочину. 
Разом з тим, посилаючись на ігнорування численних клопотань щодо проведення незалежної СМЕ, засуджений ОСОБА_6 взагалі не наводить обґрунтувань таких, на його думку, порушень, оскільки не зазначає, в чому конкретно полягало таке порушення та які норми КПК 1960 року було порушено за таких обставин і яким чином зазначене вплинуло на загальну справедливість судового рішення. 
Водночас, що стосується посилання засудженого на те, що:
- показання свідка ОСОБА_9 щодо очної ставки підтверджують відсутність захисника ОСОБА_15 у ході слідчих дій 20 липня 2010 року;
- напис у протоколі допиту обвинуваченого від 11 травня 2010 року щодо повного визнання вини виконано не ним,
то колегія суддів зауважує, що такі протоколи не були покладені в основу вироку місцевого суду. 
Доводи касаційної скарги засудженого про те, що суддя ОСОБА_16 неприязно ставилася до нього за подання скарг до ВРП, адже, на його думку, навмисно, тримаючи під вартою протягом 14 років у неналежних умовах та без медичної допомоги, піддавала його катуванням, тортурам, знущанням і нелюдському поводженню, на переконання колегії суддів, не є підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій, оскільки зазначені питання за наявності для того обґрунтованих підстав повинні були вирішуватися в порядку, передбаченому гл. 4 КПК 1960 року.
Крім цього, посилаючись на те, що:
- присяжний ОСОБА_17 , якому не раз було заявлено відводи, є чоловіком судді ОСОБА_18 (голови Артемівського міськрайонного суду Донецької області), що неодноразово приймала судові рішення стосовно нього, засуджений не зазначає, які норми КПК 1960 року були порушені судом під час розгляду таких відводів;
- у судове засідання від 12 січня 2021 року не з`явилася присяжна ОСОБА_19 , яку було звільнено із числа присяжних, у зв`язку з чим, на його думку, розгляд справи в суді першої інстанції здійснювався не в повному складі суду, засуджений ОСОБА_6 також не вказує, які норми КПК 1960 року були в даному випадку порушені судом першої інстанції, з огляду на те, що остання була звільнена з числа присяжних, а вирок ухвалено за участі інших присяжних; 
- суд апеляційної інстанції не висловився в ухвалі про те, що у вироку не зазначено про понад 50 заяв та клопотань, поданих безпосередньо в залі судового засідання і надісланих з Бахмутської УВП № 6 та Торецької ВК № 2, які залишилися без розгляду і щодо яких не прийнято судового рішення, а також про встановлені в судовому засіданні обставини, зокрема фальсифікації висновків СМЕ експертом ОСОБА_21 та протоколів слідчих дій саме слідчими на досудовому слідстві, засуджений ОСОБА_6 не наводить обґрунтувань про те, які саме заяви та клопотання не було відображено в судових рішеннях, які норми КПК 1960 року було порушено судами та як зазначене вплинуло на доведеність його винуватості, правильність кваліфікації його дій і призначення покарання. 
Водночас, стверджуючи про те, що експерт ОСОБА_21 :
- підлаштовував свої висновки під зазначений у постанові слідчої від 17 травня 2010 року час вчинення кримінального правопорушення, оскільки відповідно до методик проведення СМЕ смерть потерпілих настала ІНФОРМАЦІЯ_2 в період з 03 год 10 хв по 06 год 45 хв, а не 04 травня 2010 року з 20 год 00 хв по 21 год 00 хв; 
- дав у ході допиту показання, що питання про час смерті потерпілих та проміжок часу від заподіяння травм до її настання не порушувалися в постанові слідчої, водночас, як зазначає засуджений, ці питання ставилися перед експертом (питання № 5 і 6 у СМЕ від 01 червня 2010 року № 154/6, 155/7, 165/8), та на які він не дав відповіді, а лише надав короткі пояснення у судовому засіданні, 
засуджений ОСОБА_6 не зазначає, яким чином указане перешкодило судам першої та апеляційної інстанцій, які проводили розгляд справи в межах пред`явленого обвинувачення, постановити законні й обґрунтовані рішення, з огляду на те, що зі змісту встановлених судами попередніх інстанцій обставин вбачається, що приблизно о 20 год 20 хв ОСОБА_6 саме наніс удари, які перебували в прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілих, при цьому місцевим судом було враховано показання потерпілого ОСОБА_8 про те, що саме зранку він зайшов до будинку та побачив трьох осіб без ознак життя. 
Крім того, вказуючи, що суд апеляційної інстанції не надав в ухвалі жодної оцінки тому, що:
- були допитані не всі свідки (пояснення яких, на його думку, має важливе значення для повного і всебічного розгляду справи), засуджений не вказує, яких свідків не було допитано, та як зазначене вплинуло на законність та обґрунтованість судового рішення; 
- ухвали слідчих суддів про обстеження та призначення лікування, постановлені в порядку ст. 206 КПК 1960 року, не було виконано, засуджений ОСОБА_6 також не зазначає, як це вплинуло на законність та обґрунтованість судового рішення, притому, що ст. 206 КПК 1960 року врегульовано підстави і порядок зупинення слідства. 
Відповідно до ч. 1 ст. 365 КПК 1960 року вирок, ухвала чи постанова суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції.
Однак, стверджуючи, що суд апеляційної інстанції не висловився в ухвалі про те, що у процесі призначення судової психолого-психіатричної експертизи слідча умисно надала змінені показання, а саме про погрози з боку потерпілих його вбити, засуджений не наводить обґрунтувань про те, що такі доводи були наведені в апеляціях сторони захисту з доповненнями, та що суд апеляційної інстанції, всупереч положенням ч. 1 ст. 365 КПК 1960 року, не надав таким доводам належної оцінки. 
У касаційній скарзі з доповненнями засуджений також посилається на те, що місцевий суд у ході попереднього розгляду справи був зобов`язаний повернути справу на додаткове розслідування. 
Так, відповідно до ч. 2 ст. 240 КПК 1960 року попередній розгляд справи здійснюється суддею, який визначається у порядку, встановленому ч. 3 ст. 16-2 цього Кодексу, одноособово з обов`язковою участю прокурора. Про день попереднього розгляду справи повідомляються також інші учасники процесу, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
Частиною 1 ст. 246 КПК 1960 року передбачено, що при попередньому розгляді справи суддя з власної ініціативи чи за клопотанням прокурора, обвинуваченого, його захисника чи законного представника, потерпілого, позивача, відповідача або їх представників своєю постановою повертає справу на додаткове розслідування у випадках, коли під час порушення справи, провадження дізнання або досудового слідства були допущені такі порушення вимог цього Кодексу, без усунення яких справа не може бути призначена до судового розгляду.
Однак, колегія суддів суду касаційної інстанції враховує, що в постанові від 06 лютого 2017 року (справа № 5-455 кс 16), Верховний Суд України, зокрема, зауважив, що скасування вироку суду першої інстанції та ухвали касаційної інстанції щодо засуджених не спричиняє скасування постанови судді про попередній розгляд справи.
Водночас, посилаючись на те, що суд першої інстанції під час нового розгляду справи (після скасування попередніх судових рішень) не провів попереднього розгляду, засуджений у касаційній скарзі з доповненнями не наводить доводів про те, що:
- попередній розгляд справи (як відповідна стадія процесу, що передувала ухваленню вироку Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 жовтня 2021 року) узагалі не був проведений у межах цієї кримінальної справи;
- він був позбавлений можливості заявляти клопотання про повернення справи на додаткове розслідування в ході всього судового розгляду. 
За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги з доповненнями засудженого ОСОБА_6 в цій частині в цілому не свідчать про допущення судом першої інстанції таких істотних порушень КПК 1960 року, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу й постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок.
Що стосується доводів касаційної скарги з доповненнями засудженого ОСОБА_6 про порушення процесуального порядку передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції, то скаржник не зазначає, у чому виразилися ці порушення та як вони перешкодили судам попередніх інстанцій повно й усебічно розглянути справу. 
Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке. 
Відповідно до ч. 1 ст. 272 КПК 1960 року, якщо підсудний порушить порядок засідання або не підкориться розпорядженням головуючого, останній попереджає підсудного про те, що в разі повторення ним зазначених дій його буде видалено з залу засідання. При повторному порушенні порядку судового засідання підсудного за ухвалою суду можна видалити з залу засідання тимчасово або на весь час судового розгляду справи. У цьому випадку вирок після його винесення негайно оголошується підсудному.
Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 січня 2021 року постановлено видалити ОСОБА_6 із зали судового засідання на весь час розгляду кримінальної справи.
У касаційній скарзі з доповненнями засуджений ОСОБА_6 наводить доводи, які стосуються незаконного, на його думку, видалення із зали судового засідання. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що в цілому аналогічні доводи апеляцій ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_30 були предметом аналізу суду апеляційної інстанції, який їх спростував і визнав безпідставними. 
Так, колегія суддів суду апеляційної інстанції, серед іншого, зазначила, що: 
- після скасування ухвалою суду касаційної інстанції вироку Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 жовтня 2011 року та ухвали Апеляційного суду Донецької області від 05 лютого 2013 року, судом першої інстанції у 2016 році розпочав судове слідство в кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 за пунктами 1, 4 ч. 2 ст. 115 КК по-новому, зокрема з визначення порядку слухання справи, з новим допитом свідків, обвинуваченого та новим дослідженням письмових доказів, наданих стороною обвинувачення;
- з 2016 року по 12 січня 2021 року включно обвинувачений був присутній під час судового слідства в судових засіданнях суду першої інстанції, активно брав участь у розгляді кримінального провадження, подавав до суду першої інстанції ряд клопотань, був присутній у ході допиту свідків та дослідження місцевим судом більшої частини ключових письмових доказів, мав змогу давати пояснення і показання, ставити запитання свідкам, надавати заперечення щодо порядку досліджених доказів та встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи;
- відповідно до журналу судового засідання від 11 січня 2021 року, обвинувачений ОСОБА_6 подав до суду клопотання, зі змісту якого вбачалося, що він через погіршенням стану здоров`я не має змоги з`явитися під конвоюванням до зали судових засідань у приміщення Артемівського міськрайонного суду Донецької області для розгляду справи, при цьому жодних письмових доказів, зокрема відповідних медичних довідок стосовно погіршення стану здоров`я або звернення ОСОБА_6 до співробітників слідчого ізолятору зі скаргами на погане самопочуття, до клопотання він не додав;
- з метою дотримання права обвинуваченого на захист і надання останньому можливості бути присутнім під час розгляду кримінального провадження стосовно нього, суд першої інстанції в ході судового засідання прийняв рішення відкласти розгляд справи та провести наступне судове засідання 12 січня 2021 року у виїзному порядку в приміщенні Дзержинського міського суду, при цьому додатково суд під звукозапис у судовому засіданні повідомив усіх присутніх учасників, що через поширення епідемії COVID-19 виконати ухвалу суду про етапування обвинуваченого зі слідчого ізолятору м. Торецька до слідчого ізолятору м. Бахмуту конвойною ротою неможливо;
- 12 січня 2021 року під час виїзного судового засідання в приміщенні Дзержинського міського суду ОСОБА_6 відмовився виконувати розпорядження головуючого судді та виходити з приміщення камерного типу з метою доставки його до приміщення зали суду для розгляду кримінального провадження, про що співробітники конвойної роти та слідчого ізолятора склали відповідні акти, які надали суду першої інстанції, при цьому причини такої відмови і такої поведінки обвинувачений місцевому суду не повідомив; на запитання суду першої інстанції щодо причин відмови обвинуваченого виходити з камери та бути присутнім під час судового слідства захисник ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_30 відповідей надати не зміг, пояснив, що причини такої поведінки підзахисного йому не відомі.
Також суд апеляційної інстанції зазначив, що оскільки обвинувачений неодноразово демонстрував таку поведінку протягом судового слідства з метою його затягування намагався вжити різних заходів, а саме безпідставно відмовлявся бути присутнім у судовому засіданні, намагався відкласти судовий розгляд без будь-яких на те обґрунтованих підстав, то суд першої інстанції в ході виїзного судового засідання 12 січня 2021 року постановив на обговорення питання щодо видалення обвинуваченого із зали судових засідань тимчасово або до кінця судового слідства, і, заслухавши думку часників судового провадження, присутніх у залі, того ж дня постановив ухвалу про видалення ОСОБА_6 із зали судових засідань до кінця судового слідства.
Водночас колегія суддів суду апеляційної інстанції звернула увагу на те, що в ході судового слідства обвинувачений:
- зловживав своїми процесуальними правами;
- з метою затягування судового слідства, зокрема, постійно заявляв клопотання щодо відводу як складу суду, який здійснював безпосередньо судовий розгляд, так і всього Артемівського міськрайонного суду Донецької області, що не передбачено нормами кримінально-процесуального законодавства, у зв`язку з чим були визнані за ухвалами суду безпідставними та необґрунтованими;
- порушував дисципліну в судових засіданнях - відмовлявся виконувати розпорядження головуючого судді та ігнорував їх.
При цьому, як зауважив суд апеляційної інстанції, зі змісту журналів судових засідань убачається, що з моменту видалення обвинуваченого із зали судових засідань - 12 січня 2021 року по день ухвалення вироку - 09 березня 2021 року, ОСОБА_6 не був позбавлений права звертатися до суду першої інстанції з наявними в нього клопотаннями по суті розгляду справи, які місцевий суд розглянув у ході судових засідань, а також із клопотаннями щодо ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, які суд першої інстанції задовольнив і йому було надано можливість знайомитися з матеріалами справи, у тому числі журналами судових засідань, а отже він отримав процесуальну можливість відстежувати хід судового слідства, порядок та перелік досліджених доказів, оголошених протоколів допиту свідків і мав процесуальну можливість надавати свої заперечення в письмовому вигляді або шляхом узгодження позиції зі своїм захисником, який у свою чергу був присутній у ході всього судового слідства до судових дебатів, підтримував узгоджену із ОСОБА_6 лінію захисту.
Отже, суд апеляційної інстанції критично оцінив доводи сторони захисту щодо порушення права на захист, у зв`язку із чим дійшов висновку, що вони не знайшли свого обґрунтованого підтвердження в ході апеляційного перегляду оскаржуваного вироку.
Верховний Суд погоджується із цим і вважає за необхідне зазначити таке. 
Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. 
Так, у справі «Суслов та Батікян проти України» (заяви № 56540/14 і 57252/14) заявник:
- скаржився на те, що його видалення із зали судового засідання протягом значної частини судового розгляду було порушенням його прав за п. 1,підпунктами «c» і «d» п. 3 ст. 6 Конвенції і всупереч указаним нормам йому не було забезпечено належних можливостей для підготовки свого захисту, також зазначав про неможливість ефективно брати участь у судовому розгляді у зв`язку з виснажливими умовами у дні проведення засідань та неналежними умовами в залі суду. Перший заявник до того ж скаржився на неможливість допитати багатьох свідків сторони обвинувачення, показання яких, надані під час досудового розслідування, він вважав підробленими;
- стверджував, що його видалення із зали судового засідання було необґрунтованим і непропорційним. Він доводив, що суд першої інстанції вирішив покарати його за поведінку, яку суд вважав неналежною, без розгляду причин для такої поведінки. Заявник наполягав, зокрема, що йому часто доводилося підвищувати голос просто для того, щоб його почули, з огляду на значну відстань між кліткою та столом його захисника. Він також доводив, що його емоційна поведінка була спричинена повним розчаруванням у зв`язку з необґрунтованими кримінальними обвинуваченнями, висунутими проти нього.
У зазначеній справі ЄСПЛ ствердив, що:
- згідно з усталеною практикою ЄСПЛ ні буква, ні дух ст. 6Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися, вголос або за мовчазною згодою, від права на гарантії справедливого судового розгляду. Проте для того щоб бути ефективною для цілей Конвенції, відмова брати участь у провадженні повинна бути однозначно встановлена і супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними її значущості. До того ж вона не повинна суперечити будь-якому важливому суспільному інтересу (рішення у справі «Сейдович проти Італії», заява № 56581/00, пункт 86);
- перед визнанням обвинуваченого таким, що своєю поведінкою за мовчазною згодою відмовився від важливого права за ст. 6 Конвенції, має бути доведено, що він міг у розумних межах передбачити наслідки відповідної поведінки (ухвала щодо прийнятності від 09 вересня 2003 року у справі «Джоунз проти Сполученого Королівства», заява № 30900/02);
- ЄСПЛ також постановляв, що для належного провадження судочинства дуже важливо, щоб у залі судових засідань дотримувалися принципи гідності, порядку та норми етикету як характерні риси судового провадження. Злісне недотримання підсудним елементарних стандартів належної поведінки жодним чином не може і не повинно допускатися. Проте, коли поведінка заявника може бути такою, що виправдовує його видалення та продовження судового розгляду за його відсутності, головуючий суддя зобов`язаний установити, що заявник міг у розумних межах передбачити наслідки його триваючої поведінки до ухвалення рішення про його видалення із зали судового засідання (рішення від 22 травня 2012 року у справі «Ідалов проти Росії», заява № 5826/03, пункти 176 і 177). Крім того, важливим питанням було, чи міг захисник заявника здійснювати право на захист за відсутності заявника (рішення від 27 травня 2014 року у справі «Маргуш проти Хорватії», заява № 4455/10, пункт 90).
Так, ЄСПЛ зазначив, що:
- поведінка заявника, зокрема його крики, непристойні жести та зневажливі коментарі, ігнорування розпорядження головуючого судді, явно порушувала порядок у залі судового засідання. Не можна було очікувати, що суд першої інстанції залишатиметься пасивним і дозволить таку поведінку;
- заявнику оголошували попередження щонайменше 25 разів у зв`язку з його неналежною поведінкою під час провадження в суді першої інстанції. Його повністю та справедливо поінформували, що його поведінка була неправильною і недопустимою, та попередили про можливі наслідки. Крім того, перш ніж видалити заявника із зали судового засідання до закінчення судового розгляду, головуючий суддя двічі ухвалював рішення про його видалення до закінчення судового засідання. Попри всі ці заходи поведінка першого заявника не змінилася. Отже, Суд не мав сумнівів, що перший заявник, продовжуючи свою неналежну поведінку, відмовився від свого права бути присутнім під час судового розгляду (рішення від 13 грудня 2016 року у справі «Ідалов проти Росії» (№ 2), заява № 41858/08, пункт 150);
- важливо зазначити, що відмова першого заявника супроводжувалася мінімальними гарантіями, враховуючи, що його захисник брав участь у засіданнях і належним чином здійснював його захист.
За таких обставин ЄСПЛ вважав, що у зв`язку із цим не було порушено підпункти «c» і «d» п. 3 ст. 6 Конвенції.
Як убачається з матеріалів справи стосовно ОСОБА_6 та копії технічних звукозаписів судового засідання:
- 20 січня 2020 року ОСОБА_6 відмовився від участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції та самовільно залишив приміщення без дозволу суду, у зв`язку з чим, враховуючи таку його поведінку, а також неможливість його попередити, роз`яснити, що він може бути видалений із зали судового засідання, було оголошено перерву;
- 21 січня 2020 року попереджено ОСОБА_6 за ст. 272 КПК 1960 року щодо прояву неповаги до суду в судовому засіданні 20 січня 2020 року і роз`яснено, що в разі подальших порушень та неповаги до суду буде вирішено питання про його видалення із зали судових засідань, на це  ОСОБА_6 повідомив про те, що розуміє такі наслідки;
- 03 липня 2020 року попереджено ОСОБА_6 про те, що він порушує порядок у судовому засіданні, перебиває головуючого, у зв`язку з чим було прийнято рішення про видалення підсудного із зали судового засідання до закінчення цього засідання; 
- 11 січня 2021 року ОСОБА_6 не був доставлений у судове засідання через те, що відмовився слідувати конвоєм до суду, про що написав заяву, при цьому працівники слідчого ізолятора склали акт про те, що він відмовляється брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Крім того, було вручено попередження за ст. 272 КПК 1960 року, а також прийнято рішення про проведення 12 січня 2021 року виїзного судового засідання в приміщенні Дзержинського міського суду;
- 12 січня 2021 року ОСОБА_6 знову не був доставлений у зал судового засідання, оскільки не бажав з`являтися в судові засідання, відмовлявся виходити з приміщення камерного типу, у зв`язку з чим головуючий суддя оголосив листи про попередження ОСОБА_6 від 11 та 12 січня 2021 року, після чого постановив ухвалу про його видалення із зали судового засідання на весь час розгляду кримінальної справи. 
З огляду на ці обставини, а також практику ЄСПЛ колегія суддів вважає, що: 
- ОСОБА_6 неодноразово порушував порядок судового засідання та не підкорювався розпорядженням головуючого, намагався вжити різних заходів з метою затягування судового слідства, допускав зловживання своїми процесуальними правами, тому суд першої інстанції не міг залишатися пасивним і дозволити таку поведінку; 
- ОСОБА_6 декілька разів оголошували попередження (ст. 272 КПК 1960 року), тобто його повністю і справедливо поінформували, що його поведінка була неправильною і недопустимою, при цьому попередили про можливі наслідки; 
- до прийняття рішення про видалення ОСОБА_6 із зали засідання до закінчення судового розгляду, головуючий суддя вже оголошував рішення про його видалення із зали засідання до його закінчення;
- продовжуючи демонструвати свою неналежну поведінку, ОСОБА_6 декілька разів відмовився від права бути присутнім під час судового розгляду, в тому числі коли суд, з метою дотримання його прав та строків розгляду, проводив виїзне судове засідання.
- відмова брати участь у провадженні була однозначно встановлена, при цьому, враховуючи те, що захисник брав участь у судових засіданнях, супроводжувалася мінімальними гарантіями, співмірними її значущості;
- суд апеляційної інстанції належно перевірив дотримання місцевим судом вимог ч. 1 ст. 272 КПК 1960 року під час постановлення ухвали від 12 січня 2021 року про видалення засудженого із зали судового засідання і його висновок про те, що місцевий суд діяв у межах наданих йому повноважень, є обґрунтованим.
Водночас колегія суддів суду касаційної інстанції зауважує, що доводи касаційної скарги з доповненнями засудженого ОСОБА_6 про те, що вирок постановлений та проголошений за його відсутності, у зв`язку з чим він був позбавлений права на виступ у судових дебатах й останнє слово, а також інших прав, спростовуються актом, який склав конвой на тій підставі, що 09 березня 2021 року (тобто в день, коли суд першої інстанції ухвалив вирок) ОСОБА_6 категорично відмовився слідувати в судове засідання Артемівського міськрайонного суду Донецької області. 
Водночас, що стосується неможливості брати участь у судових засіданнях за станом здоров`я, то, як було зазначено вище, суд апеляційної інстанції акцентував на тому, що жодних письмових доказів, зокрема відповідних медичних довідок, погіршення стану здоров`я або звернення ОСОБА_6 до співробітників слідчого ізолятора зі скаргами на погане самопочуття, обвинувачений не додав до клопотання (про те, що він не має змоги з`явитися під конвоюванням до зали судових засідань у приміщення Артемівського міськрайонного суду Донецької області для розгляду справи, умотивованого погіршенням стану здоров`я обвинуваченого). 
При цьому, як убачається зі змісту журналу судового засідання від 20 січня 2020 року:
- у судовому засіданні було оголошено клопотання ОСОБА_6 про виклик у Бахмутське УВП карети швидкої допомоги для надання йому допомоги кваліфікованими медичними працівниками та проведення 20 січня 2020 року розгляду кримінальної справи у режимі відеоконференції у зв`язку з тим, що йому, серед іншого, не надається медична допомога, а стан його здоров`я доведений до критичного, що у свою чергу, на його думку, робило неможливим його участь у розгляді кримінальної справи в залі судового засідання;
- з огляду на заявлене клопотання було постановлено проводити судове засідання в режимі відеоконференції зі слідчим ізолятором та оголошено перерву;
- після продовження судового засідання головуючий суддя заслухав думку ОСОБА_6 щодо можливості брати участь у судовому засіданні за станом здоров`я та з`ясував чи надавалася йому медична допомога;
- далі було заслухано пояснення медичного працівника (лікаря-терапевта) Бахмутської УВП № 6 ОСОБА_34 , яка пояснила, що ОСОБА_6 20 січня 2020 року звертався за допомогою зі скаргами на біль у спині та шлунку, у зв`язку з чим йому було надано допомогу, при цьому зазначила, що його зараз будуть оглядати, тому головуючий суддя оголосив перерву для огляду ОСОБА_6 медичним працівником; 
- після продовження судового засідання було оголошено про можливість підсудного продовжити участь у судовому засіданні, при цьому, заслухавши думку учасників справи щодо клопотання про виклик карети швидкої допомоги, порадившись на місці, було постановлено відмовити в задоволенні наведеного вище клопотання у зв`язку з його необґрунтованістю, після чого ОСОБА_6 відмовився від участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції та покинув приміщення без дозволу суду. 
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що зі змісту п. 53 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Маленко проти України» (заява № 18660/03) вбачається, що ст. 3 Конвенції покладає на державу обов`язок дбати про фізичний стан осіб, яких позбавлено свободи. ЄСПЛ погодився з тим, що якість медичної допомоги в лікарнях кримінально-виконавчої служби, можливо, не завжди того рівня, що й допомога, яка надається в найкращих медичних закладах для широкого загалу. Однак держава повинна дбати про належне забезпечення охорони здоров`я та добробуту осіб, узятих під варту, зокрема шляхом надання їм необхідної медичної допомоги (рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Кудла проти Польщі», заява № 30210/96; від 28 січня 1994 року у справі «Гуртадо проти Швейцарії», серія A, № 280A). 
Разом з тим, колегія суддів ураховує, що рішенню про видалення із зали судового засідання на весь час розгляду справи сприяв не стан здоров`я ОСОБА_6 , який унеможливлював його участь у розгляді кримінальної справи в залі судового засідання, а в цілому його неналежна поведінка, яку, як зазначено вище, він неодноразово демонстрував протягом усього судового слідства, та яка полягала, серед іншого:
- у затягуванні судового слідства;
- намаганні відкласти судовий розгляд без будь-яких на те обґрунтованих підстав;
- зловживанні процесуальними правами;
- заявленні клопотань щодо відводу як складу суду, який здійснював безпосередньо судовий розгляд, так і всього Артемівського міськрайонного суду Донецької області, що не передбачено нормами кримінально-процесуального законодавства;
- порушенні дисципліни в ході судових засідань;
- відмові виконувати розпорядження головуючого судді та їх ігноруванні.
З огляду на зазначене вище доводи касаційної скарги з доповненнями засудженого ОСОБА_6 в частині незаконності видалення його із зали судового засідання на весь час розгляду справи є необґрунтованими та не свідчать про допущення судами попередніх інстанцій таких істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судам попередніх інстанцій ухвалити законні, обґрунтовані і справедливі судові рішення по суті кримінальної справи. 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 також посилається на те, що він не міг подавати свої заперечення та ознайомитися з ходом судового слідства, оскільки матеріали справи і протоколи судових засідань було надано вже після винесення вироку, а Бахмутська УВП № 6 подала до суду документ про відсутність технічної можливості ознайомити його з аудіо,- відеозаписами судових засідань.
Однак, колегія суддів у цій частині вважає за необхідне зауважити, що: 
- захисник ОСОБА_6 був присутній у судовому засіданні суду першої інстанції; 
- зі змісту касаційної скарги вбачається, що матеріали справи були надані для ознайомлення після постановлення вироку; 
- посилаючись на те, що установа виконання покарань не мала можливості ознайомити його з аудіо,- відеозаписами судових засідань, не вказує, чи звертався саме із цього приводу до суду. 
Водночас у касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 посилається на те, що суди попередніх інстанцій не надали можливості ознайомитися безпосередньо в залі судового засідання з протоколами судових засідань та технічними записами судових засідань.
Колегія суддів зауважує, що матеріали справи були втрачені й відновлені за заявою прокурора, у зв`язку з чим суд касаційної інстанції має можливість перевірити доводи касаційної скарги з доповненнями засудженого ОСОБА_6 лише в межах наявних копій матеріалів.
При цьому:
- у матеріалах справи наявна розписка від 26 березня 2024 року (т. 15, а. с. 48), згідно з якою засуджений ОСОБА_6 під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у присутності захисника ознайомився з матеріалами справи в повному обсязі;
- за результатами ознайомлення з матеріалами справи засуджений   ОСОБА_6 подав до суду апеляційної інстанції доповнення до апеляційної скарги (т. 15, а. с. 50 - 85).
Частиною 1 ст. 367 КПК 1960 року визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в апеляційному суді є, в тому числі, однобічність або неповнота дізнання, досудового чи судового слідства та невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи.
За таких обставин доводи касаційної скарги засудженого щодо порушення права на захист, з огляду на реалізацію права на ознайомлення в повному обсязі з матеріалами справи у присутності захисника та подання за наслідками цього доповнень до апеляційної скарги, на стадії, коли суд апеляційної інстанції, у межах своїх повноважень, має право надавати оцінку доводам щодо однобічності або неповноти дізнання, досудового чи судового слідства, а також доводам щодо невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи не свідчать про наявність такого істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону, яке перешкодило чи могло перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законне й обґрунтоване судове рішення з дотриманням принципу його загальної справедливості.
У доповненнях до касаційної скарги засуджений ОСОБА_6 також просить урахувати його письмові зауваження на протокол судового засідання суду апеляційної інстанції, при цьому посилається на те, що:
- відповідно до ст. 88 КПК 1960 року письмові зауваження на протокол мають бути розглянуті судом касаційної інстанції, якщо справа вже передана до нього; 
- згідно зі ст. 88-1 КПК 1960 року, якщо засуджений ознайомився з протоколом судового засідання апеляційного суду та подав заперечення, а справа перебуває в суді касаційної інстанції, то касаційний суд зобов`язаний долучити ці матеріали, надати їм правову оцінку і перевірити, чи були порушення, що вплинули на справедливість судового розгляду.
Надаючи оцінку зазначеним доповненням до касаційної скарги, колегія суддів зазначає, що: 
- відповідно до ч. 1 ст. 87-1 КПК 1960 року протокол судового засідання повинен бути виготовлений не пізніше семи діб з дня закінчення судового розгляду справи. Протокол судового засідання підписують головуючий і секретар судового засідання;
- згідно зі ст. 88 КПК 1960 року сторони мають право знайомитися з протоколом судового засідання і протягом трьох діб після повідомлення про виготовлення протоколу або після закінчення строку на його виготовлення подавати свої письмові зауваження з приводу опущеної неправильності або неповноти протоколу;
- положеннями ч. 1 ст. 88-1 цього Кодексу передбачено, що зауваження на протокол розглядаються: якщо справа розглядалася суддею одноособово - головуючим; якщо справа розглядалася колегіально - цим складом суду чи більшістю цього складу. 
З огляду на вказане, посилання на зміст статей 88, 88-1 КПК 1960 року в редакції зазначеній у доповненнях до касаційної скарги та клопотанні, не ґрунтуються на положеннях цих статей, а суд касаційної інстанції відповідно не є тим судом, який уповноважений на розгляд зауважень на протокол судового засідання суду апеляційної інстанції. 
Стосовно доводів касаційної скарги з доповненнями засудженого ОСОБА_6 про те, що він не був присутній під час оголошення повного тексту ухвали суду апеляційної інстанції, колегія суддів уважає за необхідне зазначити таке. 
Відповідно до ч. 2 ст. 379 КПК 1960 року, якщо складання ухвали вимагає значного часу, суд має право обмежитись складанням і оголошенням лише резолютивної її частини, яку підписують всі судді. Повний текст ухвали повинен бути складений не пізніше п`яти діб з дня оголошення резолютивної частини і оголошений учасникам судового розгляду. Про час оголошення повного тексту ухвали має бути зазначено у раніше складеній її резолютивній частині.
Як убачається зі змісту матеріалів справи та технічного запису судового засідання від 22 травня 2024 року, колегія суддів Дніпровського апеляційного суду, з огляду на наведені вище положення ст. 379 КПК 1960 року, обмежилася складанням та оголошенням резолютивної частини ухвали, якою вирок Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 березня 2021 року стосовно ОСОБА_6 залишено без змін. 
При цьому:
- ОСОБА_6 був присутній під час оголошення резолютивної частини вказаної ухвали;
- у резолютивній частині ухвали вказано, що її повний текст буде оголошено учасникам кримінального провадження о 16 год 30 хв 27 травня 2024 року.
Колегія суддів зауважує, що:
- КПК 1960 року не містить положень щодо обов`язкової участі осіб під час оголошення повного тексту ухвали суду апеляційної інстанції;
- у матеріалах справи відсутні заяви ОСОБА_6 про його доставку на оголошення повного тексту ухвали. 
Зі змісту довідки секретаря судового засідання Дніпровського апеляційного суду видно, що 27 травня 2024 року о 16 год 30 хв повний текст ухвали у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 був оголошений за відсутності осіб. 
При цьому, згідно із супровідним листом, ухвала Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2024 року була направлена на адресу ДУ «Дніпровської установи виконання покарань (№ 4)» для вручення ОСОБА_6 11 червня 2024 року. Відповідно до розписки, що міститься в матеріалах справи, це рішення він отримав 17 червня 2024 року. 
Водночас колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на те, що він не був присутній під час оголошення повного тексту ухвали суду апеляційної інстанції, не вказує, яким чином зазначене перешкодило чи могло перешкодити йому ознайомитися зі змістом ухвали чи подати на неї касаційну скаргу в передбачений КПК 1960 року тримісячний строк. 
Тож доводи касаційної скарги з доповненнями засудженого ОСОБА_6 в цій частині не свідчать про істотне порушення норм КПК 1960 року, яке через зазначені обставини перешкодило чи могло перешкодити судам попередніх інстанцій постановити законні й обґрунтовані рішення щодо доведеності винуватості та правильності кваліфікації його дій.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 наводить детальні доводи щодо незаконного, на його думку, утримання під вартою, а саме, серед іншого, стверджує, що суд першої інстанції не обирав запобіжного заходу, а лише його продовжував, проводив розгляд клопотань прокурора в порядку КПК 2012 року, самі клопотання не відповідали вимогам КПК, розглядалися за відсутності прокурора, без з`ясування можливості застосування альтернативних запобіжних заходів, при цьому в ухвалах не відображено його доводів про зміну запобіжного заходу, а Донецький апеляційний суд не ухвалив рішення щодо його апеляційної скарги на ухвалу від 16 листопада 2020 року про продовження строку тримання під вартою.
Колегія суддів звертає увагу на те, що предметом дослідження суду апеляційної інстанції були доводи сторони захисту щодо незаконного, на їх думку, утримання під вартою, які були відхилені. 
Так, суд апеляційної інстанції, серед іншого, звернув увагу на те, що стосовно доцільності обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою дійшов у своїх висновках і суд касаційної інстанції, який, постановляючи ухвалу від 08 вересня 2016 року про скасування вироку Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 жовтня 2011 року й ухвали Апеляційного суду Донецької області від 05 лютого 2013 року і призначення нового судового розгляду, залишив без зміни та продовжив обраний у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Відповідно до положень, передбачених ст. 383 КПК 1960 року, у касаційному порядку можуть бути перевірені вироки і постанови апеляційного суду, постановлені ним в апеляційному порядку. У касаційному порядку також можуть бути перевірені вироки місцевих судів, постанови (ухвали) цих судів у справах про застосування примусових заходів виховного чи медичного характеру, інші постанови (ухвали), які перешкоджають подальшому провадженню у справі, ухвали апеляційного суду, постановлені щодо цих вироків, постанов (ухвал), крім випадків, коли апеляційною інстанцією зазначені рішення скасовано, а справу направлено на нове розслідування чи новий судовий розгляд, а також ухвали апеляційного суду, постановлені ним в апеляційному порядку щодо видачі особи (екстрадиції).
З огляду на зазначені положення КПК 1960 року, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що рішення про обрання чи продовження стосовно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не є предметом касаційного оскарження, а доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 в цій частині не спростовують законності й обґрунтованості рішень судів попередніх інстанцій (які є предметом касаційного перегляду) щодо доведеності його винуватості, правильності кваліфікації його дій та призначеного покарання.
Положеннями ст. 402 КПК 1960 року визначено, що ухвали апеляційної інстанції набирають законної сили негайно після їх оголошення, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
З огляду на наведені вище положення засуджений є особою, яка відбуває покарання. 
За таких обставин, вимога засудженого  ОСОБА_6 щодо зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на альтернативний запобіжний захід, який не пов`язаний із триманням під вартою, наведена в касаційній скарзі з доповненнями, не підлягає до задоволення. 
Мотивуючи касаційну скаргу та доповнення до неї, засуджений ОСОБА_6 наводить доводи про те, що під час досудового і судового слідства було допущено певні процесуальні порушення у кримінальній справі, які, як наслідок, на його думку, призвели до порушення його права на захист. 
Однак колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК 1960 року істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок чи постанову.
Під час визначення наявності таких порушень, зокрема, має враховуватися практика ЄСПЛ, який у рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» указав про те, що потребує поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно із цим принципом жодна сторона кримінального провадження не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не для нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини. Отже, визначаючи наявність підстав для скасування судового рішення, необхідним є забезпечення, наскільки це можливо, справедливої рівноваги між інтересами відповідної особи та необхідністю підтримання ефективності системи судочинства.
При цьому Верховний Суд також ураховує практику ЄСПЛ, з огляду на яку, не у всіх випадках, коли мають місце певні дефекти реалізації кримінально-правових механізмів, рішення, прийняте саме на основі процесуальних підстав, може відповідати загальним стандартам справедливого судового рішення.
Так, у справі «R.B. проти Естонії» (заява № 22597/16) заявниця скаржилася на те, що органи влади не провели ефективного кримінального розслідування за її заявами про насильство. Зокрема, влада не зібрала доказів із дотриманням процесуальних норм, що призвело до їх виключення в судовому засіданні та виправдання підозрюваного. Залишивши її без ефективного правового захисту від насильства, держава порушила свої позитивні зобов`язання за статтями 3 і 8 Конвенції, відповідними частинами яких передбачено, що ніхто не може бути підданий тортурам або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню (ст.3) та кожен має право на повагу його приватного і сімейного життя (ст. 8 § 1).
У зазначеній справі ЄСПЛ ствердив, що:
- статті 3 і 8 Конвенції передбачають зобов`язання держави захищати фізичну та психологічну цільність. Позитивні зобов`язання органів влади в цьому контексті можуть включати зобов`язання підтримувати та застосовувати на практиці адекватну правову базу, яка забезпечує захист від актів насильства з боку приватних осіб; (див. рішення ЄСПЛ від 12 листопада 2013 року у справі «Содерман проти Швеції», заява № 5786/08, § 80);
- ефективне розслідування в принципі повинно призвести до встановлення фактів у справі та до ідентифікації і в разі необхідності - покарання винуватих. Це не обов`язковий результат, а один із засобів. Органи влади повинні вжити розумних заходів, які їм доступні, щоб отримати докази щодо інциденту, такі як свідчення свідків і судово-медичні докази;
- незалежно від остаточного результату провадження, механізми захисту, доступні згідно з національним законодавством, повинні діяти на практиці таким чином, щоб дозволити розгляд суті конкретної справи протягом розумного часу (див. рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «W. проти Словенії», заява № 24125/06, § 65).
У вказаному рішенні ЄСПЛ було констатовано порушення позитивних зобов`язань держави щодо статей 3 і 8 Конвенції у зв`язку з тим, що спосіб у який кримінально-правові механізми в цілому були реалізовані у цій справі були дефектними, що призвело до вирішення справи на основі процесуальних підстав.

Зі змісту п. 78 рішення ЄСПЛ від 16 лютого 2017 року у справі «Артур Пархоменко проти України» убачається, що під час розгляду справи в цілому з метою оцінки впливу процесуальних недоліків на досудовому етапі на загальну справедливість кримінального провадження, за необхідності слід ураховувати такий невичерпний перелік факторів, який випливає з практики Суду:
(a)  Чи був заявник особливо вразливим, наприклад, через вік чи розумову здатність.
(b)  Правові рамки, що регулюють досудове провадження, та прийнятність доказів під час судового розгляду, а також чи була вона виконана; коли застосовується правило виключення, особливо малоймовірно, що провадження в цілому буде вважатися несправедливим.
(c)   Чи мав заявник можливість оскаржити автентичність доказів і виступати проти його використання.
(d)  Якість доказів чи обставини, за яких вони були отримані, ставлять під сумнів їх надійність та точність, беручи до уваги ступінь і характер  будь-якого примусу.
(e)  Якщо докази були отримані незаконно, незаконність, про яку йдеться, і, якщо вона випливає з порушення іншої статті Конвенції, характер виявленого порушення.
(f)    У випадку заяви, характер заяви та чи він був негайно відкликаний або змінений.
(g)  Використання доказів, зокрема, чи становили вони невід`ємну або значну частину доказів, на яких ґрунтувалося засудження, а також силу інших доказів у справі.
(h)  Чи оцінювання вини було здійснено професійними суддями або присяжними, а в разі його здійснення останніми - змістом будь-яких наказів присяжних.
(i)     Вагомість суспільних інтересів у розслідуванні та покаранні за конкретне порушення.
(j)     Інші відповідні процесуальні гарантії, передбачені національним законодавством та практикою.
 
Зокрема, з урахуванням зазначеного вище, у цій кримінальній справі Верховний Суд бере до уваги, що:
- відсутні фактори, які б указували на те, що ОСОБА_6 був особливо вразливим під час проведення досудового та судового слідства чи взагалі був позбавлений можливості отримувати правову допомогу; 
- з наданих матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_6 під час розгляду справи по суті чи перегляду його скарги був позбавлений можливості оспорювати достовірність доказів або його можливості в цій частині були обмеженими;
- немає жодних ознак порушення права ОСОБА_6 на захист під час оцінки якості доказів, які суд сприймав безпосередньо та які було покладено в основу вироку;
- докази у справі були оцінені професійними суддями та присяжними;
- сила доказів, які суд сприймав безпосередньо, показання самого обвинуваченого, потерпілого та свідків з урахуванням інших доказів, що в цілому узгоджувалися між собою, є суттєвою.
Отже, у кримінальній справі стосовно ОСОБА_6 немає жодних сумнівів у тому, що вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті двом або більше особам, вчинене з особливою жорстокістю, підпадає під дію статей 3 і 8 Конвенції, що породжує позитивні зобов`язання держави прийняти положення кримінального права, які ефективно карають насильство, і застосовувати їх на практиці шляхом ефективного розслідування та обвинувачення.

Водночас Верховний Суд зазначає, що межа між позитивними та негативними зобов`язаннями держави за Конвенцією не піддається точному визначенню. Тим не менш, застосовані принципи є схожими. Зокрема, в обох контекстах слід брати до уваги справедливий баланс, який необхідно встановити між конкуруючими інтересами окремого індивіда та суспільства в цілому; при цьому в будь-якому разі береться до уваги свобода розсуду, якою користується держава (рішення ЄСПЛ від 12 вересня 2011 року у справі «Паломо. Санчес та інші проти Іспанії», § 62, та від 15 січня 2013 року у справі «E. та інші проти Сполученого Королівства», заяви № 48420/10, 36516/10, 51671/10).
Крім того, урішенні від 02 березня 2017 року у справі «Мороз проти України» ЄСПЛ зазначив, що тест на оцінку сумісності обмеження доступу до адвоката з правом на справедливий суд складається з двох етапів. На першому етапі Суд повинен оцінити, чи існували переконливі причини для обмеження, на другому етапі він повинен оцінювати упередження, спричинені правам захисту, обмеженням у такому випадку. Іншими словами, Суд повинен вивчити вплив обмеження на загальну справедливість провадження та вирішити, чи була справа справедливою в цілому.
Проте, посилаючись у касаційній скарзі з доповненнями на порушення права на захист під час досудового та судового слідства, засуджений не зазначає, якої саме шкоди було завдано загальній справедливості судового розгляду, в тому числі з огляду на зміст доказів, які були враховані судами попередніх інстанцій.
При цьому, колегія суддів ураховує, що в основу обвинувального вироку суд першої інстанції було поклав, зокрема, показання свідка ОСОБА_15 , згідно з якими в 2010 році він був захисником ОСОБА_6 . Свідок указав, що слідчий не проводив процесуальних дій без нього, що слідчі дії проводилися в слідчому ізоляторі № 6 або ізоляторі тимчасового утримання і про те, що він був в установі здійснювався запис у журналі.
Також колегія суддів зауважує, що, посилаючись у касаційній скарзі на те, що обвинувачення за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК було пред`явлено за відсутності захисника, засуджений не вказує, яким чином зазначене вплинуло на загальну справедливість судового рішення, з огляду на те, що до суду був направлений обвинувальний висновок саме за пунктами 1, 4 ч. 2 ст. 115 КК, при цьому не наводить доводів, що обвинувачення саме за пунктами 1, 4 ч. 2 цієї статті було пред`явлено за відсутності захисника. 
Беручи до уваги викладене вище, а також практику ЄСПЛ, Верховний Суд:

- вважає, що порушення вимог кримінально-процесуального закону, на які посилається в касаційній скарзі з доповненнями засуджений ОСОБА_6 , з урахуванням здобутих у справі доказів, не є тими істотними порушеннями, які б у цілому вплинули на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненому ним злочині, правильність кваліфікації його дій і перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу й постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок, в тому числі в частині призначеного покарання; 
- не вбачає підстав для висновку про те, що рішення щодо засудження ОСОБА_6 за вказаних обставин вплинули на загальну справедливість судових рішень.

Крім наведеного вище, Верховний Суд не може залишити поза увагою, що ОСОБА_6 було засуджено за злочин, який призвів до позбавлення життя трьох потерпілих, а тому суд касаційної інстанції має враховувати зобов`язання України щодо дотримання ст. 2 Конвенції.
Так, стаття 2 Конвенції:
- містить два матеріальних зобов`язання, а саме загальне зобов`язання захистити право на життя за допомогою закону і заборону умисного заподіяння смерті; 
- зобов`язує державу гарантувати право на життя, запроваджувати конкретне кримінальне законодавство, котре ставало б на перешкоді скоєнню злочинів проти особи і спиралося б на імплементаційний механізм, спрямований на запобігання і переслідування порушень, а також на покарання за них.
Водночас колегія суддів зауважує, що в разі скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд з підстав, які не вплинули на законність та загальну справедливість судового рішення в цілому, Верховний Суд може допустити порушення зазначених конвенційних вимог і позитивних зобов`язань держави. 
При цьому колегія суддів ураховує, що ЄСПЛ у рішенні від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України» указав, що, оцінюючи докази, Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій урахували: 
- показання свідків; 
- висновки експертиз, у тому числі щодо кількості тілесних ушкоджень, завданих потерпілим; 
- протокол відтворення обставин подій щодо вчиненого злочину від 06 травня 2010 року разом із відеозаписом до нього, проведеного за участю ОСОБА_6 , згідно з яким останній показав на місці подій механізм спричинення ним тілесних ушкоджень потерпілим під час бійки 04 травня 2010 року; 
- показання ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції, з яких убачалося, що останній не заперечував факту нанесення потерпілим ударів (проте заперечував, що вони були нанесені тростиною, яку орган досудового розслідування визнав як знаряддя злочину, а також те, що удари потерпілим наносилися з прямим умислом на вбивство),
які в цілому узгоджувалися між собою.
Крім того, колегія суддів зауважує, що стороною захисту не наведено та судом не встановлено іншої розумної версії подій. 
Таким чином, у ході касаційного розгляду колегія суддів суду касаційної інстанції встановила, що суд апеляційної інстанції, погодившись із висновками місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого пунктами 1, 4 ч. 2 ст. 115 КК, надав обґрунтовані відповіді на основні зазначені в апеляціях обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_30 доводи, навів переконливі аргументи на їх спростування, вказав підстави, з яких визнав апеляції необґрунтованими, і в цілому належним чином мотивував свою позицію, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про необхідність залишення апеляцій сторони захисту без задоволення. 
До того ж тих істотних порушень кримінально-процесуального закону, які би свідчили про недотримання загальної справедливості судового рішення та могли бути підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції, установлено не було. 
Колегія суддів вважає, що ухвала суду апеляційної інстанції в цілому відповідає вимогам статей 323, 377 КПК 1960 року. 
За таких обставин доводи касаційної скарги, які зводяться до того, що ухвала суду апеляційної інстанції суперечить ст. 377 КПК 1960 року, не були підтверджені в ході касаційного розгляду. 
Доводи засудженого ОСОБА_6 про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та його особі колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_6 вид і міру покарання, урахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК належить до категорії особливо тяжких злочинів, а також дані про особу ОСОБА_6 , який є раніше судимою особою (за ч. 2 ст. 121 КК згідно з вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2004 року), посередньо характеризувався за місцем проживання. 
Обставинами, що обтяжують ОСОБА_6 покарання (ст. 67 КК), суд визнав вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, щодо особи похилого віку, а також рецидив злочину. 
Обставин, які пом`якшують обвинуваченому покарання (ст. 66 КК), суд не встановив.
Отже, урахувавши те, що ОСОБА_6 вчинив особливо тяжкий злочин, від якого настали тяжкі наслідки - смерть трьох осіб, в тому числі особи похилого віку та жінки, раніше був засуджений за злочин проти життя і здоров`я особи, внаслідок якого також настала смерть потерпілого, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_6 є небезпечною для суспільства особою, і вважав за потрібне призначити йому покарання у виді довічного позбавлення волі.
Погодившись з висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції залишив вирок Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 березня 2021 року без змін, а апеляції обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_30 - без задоволення. 
Таким чином, Верховний Суд вважає, що з огляду на: 
- тяжкість вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК є особливо тяжким;
- дані про особу засудженого, зокрема враховані судами попередніх інстанцій і наведені в касаційній скарзі;
- відсутність обставин, що пом`якшують засудженому покарання, та наявність трьох обставин, які його обтяжують, 
а також те, що позбавлення життя людини є наслідком, що має незворотний характер, втрата життя людини, яке відповідно до ст. 3 Конституції України визнається в Україні найвищою соціальною цінністю та є особливим об`єктом кримінально-правової охорони, не підлягає відшкодуванню, а життя людини не може бути відновлене через незворотність смерті, призначене ОСОБА_6 судами попередніх інстанцій остаточне покарання увиді довічного позбавлення волі, з урахуванням вимог статей 50, 65 КК, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність та відповідає основній його меті як заходу примусу. 
Отже, підстав вважати призначене ОСОБА_6 покарання невідповідним ступеню тяжкості злочину, про що останній указує в касаційній скарзі, не вбачається.
При цьому, з огляду на зазначене вище, колегія суддів вважає неспроможними доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 про те, що єдиним мотивуванням призначення йому найвищої міри покарання є надмірно тривалий розгляд справи в судах.
Також колегія суддів звертає увагу на суперечливу позицію засудженого ОСОБА_6 , який, наводячи доводи щодо невинуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого пунктами 1, 4 ч. 2 ст. 115 КК, указує, що всі позови були погашені при першій можливості.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі з доповненнями засудженого ОСОБА_6 , на переконання Верховного Суду, також не містять посилань на порушення судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду провадження норм матеріального і процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
Верховний Суд урахував усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами попередніх інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, § 58).
За таких обставин, ураховуючи те, що:
- кримінальний закон застосовано правильно, тих істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судам попередніх інстанцій повно та всебічно розглянути справу і постановити законні, обґрунтовані і справедливі рішення щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 та правильності кваліфікації його дій, не встановлено;
- призначене покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого, 
колегія суддів вважає, що касаційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_6 потрібно залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції суду - без зміни.
Керуючись пунктами 11, 15 розд. XI «Перехідні положення» КПК 2012 року, статтями 394 - 396, 400-2 КПК 1960 року, Верховний Суд
постановив:
Касаційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 березня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2024 року стосовно нього - без зміни.
Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення.
Судді:

 
ОСОБА_1                            ОСОБА_2                               ОСОБА_3