Номер провадження: 22-ц/813/3589/25 
Справа № 522/9294/23-Е
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2025 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.
                        за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеського Національного академічного театру опери та балету про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Домусчі Л.В. 27 листопада 2024 року у м. Одеса, –
встановила:

У травні 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до Одеського Національного академічного театру опери та балету про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення фактично не виплаченої заробітної плати, компенсації відпусток, лікарняних та стягнення моральної шкоди, а саме:
- поновити ОСОБА_1 на посаді головного диригента Одеського Національного академічного театру опери та балету з дати його звільнення;
- стягнути з Одеського Національного академічного театру опери та балету на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за період з дати звільнення за час вимушеного прогулу до дати поновлення на роботі;
- стягнути з Одеського Національного академічного театру опери та балету на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 400000 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 (сценічний псевдонім В`ячеслав Чарнухо-Воліч) - громадянин Білорусі, працював в театрі Одеський Національний театр опери та балету з 2019 року за контрактом на посаді головного диригента. Враховуючи більш ніж 10-річний опит співпраці з Бакинською оперою, у квітні 2023 року він був запрошений в м. Баку, Республіки Азербайджан, диригувати у ОСОБА_2 . Позивач, разом із колективом, виконав домовленість ОСОБА_3 та виступив на виставі в Баку. В ОСОБА_4 він був направлений за наказом про відповідне відрядження, видане на підставі запрошення від Бакинської опери, що надійшло на адресу Театру. 08.04.2023 року вранці у день вистави він дізнався, що 07.04.2023 року, за день до того, у Бакинській опери було призначено нового директора, громадянина Азербайджану ОСОБА_5 , заслуженого та народного артиста Республіки Азербайджан, відомого оперного співака. Загальновідомою інформацією є той факт, що ОСОБА_6 є чоловіком відомої оперної співачки ОСОБА_7 , проте він також знав та в той же день перевірив через Інтернет, що ОСОБА_5 ніде не висловлювався на підтримку війни в Україні та не висловлював нічого проти інтересів України. Більш того, позивач окремо отримав узгодження голосовим повідомленням від ОСОБА_8 , заступника директорки театру, на участь у виставі. Після спектаклю він, разом із іншими артистами, які брали участь у виставі, вийшли на сцену перед глядачами. Також, на сцену вийшов і новопризначений директор Бакинської опери, разом із представниками Міністерства культури Республіки Азербайджан, в процесі чого було зроблено групову фотографію присутніх на сцені. Наступного дня позивач виїхав у іншу частину цього відрядження, для організації та проведення вистави в Королівстві Нідерланди, також із колективом, по іншій домовленості Відповідача із стороною, яка приймала наших артистів. Позивачу стало відомо, що ця фотографія була опублікована азербайджанською актрисою ОСОБА_9 та викликала негативну реакції у соціальних мережах, у багатьох українських користувачів Facebook, це спричинило нервові проблеми зі здоров`ям позивача, оскільки він вважав, що нічого протиправного не зробив. 09.04.2023 року у позивача відбулася телефонна розмова з директоркою Театру, яка була незадоволена наявністю в мережі Інтернет фотографії з ОСОБА_10 . Вона відкритим текстом запевнила позивача, що його звільнять. У зв`язку із цим, у ОСОБА_1 значно погіршилося самопочуття та він вимушений був приймати якісь ліки, які в нього були із собою, що б збити дуже високий тиск (такого з ним ніколи не було) та позбавитися нервового стресу, щоб трохи заспокоїтись. Ці ліки впливали на нервову систему та мали седативний вплив, та заважали йому адекватно сприймати реальність і керувати своїми діями, але це було краще ніж панічні атаки та тремтіння кінцівок, які він відчував у зв`язку із нервовим напруженням, викликаним неправомірною поведінкою представників Театру. Позивач не міг більше нормально працювати, тому він написав заяву на відпустку протягом місяця за станом здоров`я від 11.04.2023 року та надіслав її 12.04.2023 року через месенджер керівнику відділу кадрів відповідача. Також позивач, побоюючись реакції керівництва відповідача, написав пояснення, де пояснив ситуацію, як вона сталася.12.04.2023 року. Позивач особисто пояснював ситуацію директору ОСОБА_11 , оскільки до нього дійшли чутки нібито вже звільнений з ОСОБА_3 за аморальну поведінку (зауважує, що повідомлення схожого змісту, невдовзі було розміщено на Facebook-сторінці Театру). Проте директорка тиснула, вимагала з нього написати заяву про звільнення з ОСОБА_3 у зв`язку з появою фотографії, де, крім позивача та артистів, був присутній директор Бакинської опери ОСОБА_5 . Вона мотивувала це тим, що ОСОБА_5 є чоловіком ОСОБА_7 , яка є російською співачкою, та публічно не засудила агресію Росії. Позивач пояснював їй, що він не робив нічого забороненого, проте чув лише вимоги написати заяву на звільнення за згодою сторін. Позивач, будучи громадянином іншої держави, не маючи юридичної обізнаності, повірив, що у нього немає вибору повіривши погрозам, що інакше він буде звільнений за аморальну поведінку. Під впливом тиску директорки, стресу та дії медичних ликів, що впливали на його когнітивні здібності, написав та відправив у 15:36 год. ще заяву від 12.04.2023 року про звільнення за згодою сторін (після надіслання заяви про надання відпустки, результати розгляду якої так і залишилися невідомими, для позивача), на особистий номер директора месенджером WhatsApp. Приблизно в цей же час на сайті Театру на його Facebook-сторінці з`явились повідомлення, що головного диригента Одеської опери звільнено за диригування виставою у Бакинській опері, де напередодні директором призначено Юсифа Ейвазова. Повернувшись до м. Одеси, 17.04.2023 року позивач звернувся до лікарні, де пройшов амбулаторне лікування (по напрямку нервової системи та гіпертонічного кризу). 20.04.2023 року, як тільки почав себе відчувати краще та почав розуміти, що відбувається навколо, він написав та відправив заяву до Театру про відкликання своєї заяви про звільнення за згодою сторін, проте ніякої реакції не дочекався. Вважає, що в даному випадку заява була подана внаслідок чинення на нього тиску з боку роботодавця. Також позивач вважає своє звільнення незаконним, необґрунтованим.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.11.2024 року позов ОСОБА_1 було залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
На думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що причиною написання заяви був не «особистий промах» ОСОБА_1 , а факт психологічного тиску директорки театру, крім того, позивачу було незаконно відмовлено в наданні відпустки без збереження заробітної плати за його заявою.
Судом першої інстанції необґрунтовано не прийнято до уваги висновок експерта ОНДІСЕ № 23-5844 від 22.08.2024 року, яким підтверджені викладені у позові обставини, а саме те, що ОСОБА_1 перебував під психологічним тиском, і вказана ситуація для нього була стресова. У разі незрозумілості доводів висновку експерта, суд першої інстанції мав можливість викликати експерта у судове засідання для надання відповідних пояснень.
Крім того, суд першої інстанції грубо порушив норми ЦПК під час допиту свідка ОСОБА_12 .
Сторони про розгляд справи на 16 вересня 2025 2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились представники позивача ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , представник відповідача ОСОБА_15 .
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно наказу Одеського національного академічного театру опери та балету від 30.07.2019 року № 288-К про прийняття ОСОБА_1 на роботу за контрактом, позивача прийнято на посаду головного диригента, як обраного за конкурсом, з 30.07.2019 року по 29.07.2021 року за контрактом з окладом згідно штатного розпису у розмірі 29214 грн. на місяць на підставі заяви ОСОБА_16 від 30.07.2019 року, контракт від 30.07.2019 року № 388.
Наказом від 18.06.2021 року № 230-к про продовження строку дії контракту з ОСОБА_17 дію контракту від 30.07.2019 року № 388, продовжено на строк до 29.07.2024 року на підставі додаткової угоди від 18.06.2021 року № 1 до контракту від 30.07.2019 року № 388.
У квітні 2023 року ОСОБА_1 був запрошений в м. Баку, Республіка Азербайджан, диригувати у Бакинській Опері.
За день до вистави директором Бакинської опери було призначено громадянина Азербайджану ОСОБА_5 , який є чоловіком ОСОБА_18 , яка занесена до Державного реєстру санкцій на підставі «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.02.2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та 

інших обмежувальних заходів (санкцій)».
08.04.2023 року позивач разом з колективом театру виступив в Бакинській опері. Після спектаклю ОСОБА_1 та інші артисти, які брали участь у виставі, вийшли на сцену перед глядачами, де було зроблено групову фотографію з новопризначеним директором Бакинської опери громадянином Азербайджану ОСОБА_5 та представниками Міністерства культури Республіки Азербайджан.
Одразу після вистави вказана фотографія була опублікована азербайджанською актрисою ОСОБА_9 в соціальних мережах та викликала негативну реакцію у багатьох українських користувачів, позивачу та на адресу керівника театру почали надходити повідомлення, дзвінки, тощо.
З смс-переписки в месенджері WhatsApp між директоркою театру ОСОБА_19 та позивачем вбачається, що на адресу директорки театру від позивача 12.04.2023 року о 14:31 год. було надіслано повідомлення «...може я напишу сьогоднішнім днем заяву на відпустку за свій рахунок за станом здоров`я?...»
Однак, 12.04.2023 року о 15:12 год. ОСОБА_1 направив ОСОБА_19 фотокопію Заяви з проханням звільнити його з посади головного диригента ОНАТОБ за згодою сторін з 12.04.2023 року (а.с. 40 т. 1), а о 15:59 год. ОСОБА_1 направив фотокопію Заяви про надання йому відпустки у зв`язку зі станом здоров`я з 12.04.2023 року по 12.05.2023 року (а.с. 41 т. 1).
12 квітня 2023 року ОСОБА_1 власноруч написав заяву про звільнення його з посади головного диригента ОНАТОБ за угодою сторін з 12.04.2023 року, яку відправив на особистий номер директора Бабич Н. месенджером WhatsApp.
Зазначені обставини підтверджені пояснення позивача і представників сторін.
Крім того, ОСОБА_1 були надані керівництву театру пояснення щодо обставин, що відбулися після вистави 08.04.2023 року у м. Баку та була надіслана заява про надання йому відпустки у зв`язку зі станом здоров`я з 12.04.2023 року по 12.05.2023 року, однак вказані пояснення та заява були надіслані позивачем відповідачу вже після надсилання заяви про звільнення за угодою сторін від 12.04.2023 року.
Заява позивача про звільнення його з посади головного диригента ОНАТОБ за угодою сторін з 12.04.2023 року за резолюцією директора театру від 12.04.2023 року була долучена до наказу. Наказом від 12.04.2023 року № 183-к про звільнення ОСОБА_1 , головного диригента, позивача було звільнено з 12.04.2023 року за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України, проведено розрахунок з ОСОБА_1 та виплачено грошову компенсацію за 26 календарних днів невикористаної частки щорічної відпустки.
12.04.2023 року повідомлення про звільнення, наказ від 12.04.2023 року № 183-к та розрахунковий листок за квітень 2023 року були направлені на особистий номер ОСОБА_1 за допомогою месенджера.
ОСОБА_1 ознайомився з вказаними документами 13.04.2012 року, про що свідчить його відповідь у месенджері (т.2 а.с. 116).
20.04.2023 року ОСОБА_1 було подано заяву про відкликання заяви про звільнення за згодою сторін від 12.04.2023 року, як такої, що написана в стані глибокого стресу під впливом седативних препаратів.
02.05.2023 року ОСОБА_1 відмовився отримувати свою трудову книжку, про що свідчить акт від 02.05.2023 року (а.с. 74 т. 2).
Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_20 пояснила, що вона працює генеральною директоркою, є художнім керівником театру, знає позивача з 30.07.2019 року, він працював головним диригентом та був звільнений з посади за угодою сторін, так як він поїхав в м. Баку на гастролі і там був також директор того театру ОСОБА_5 , який є чоловіком оперної співачки ОСОБА_21 , яка має особливу політичну думку і підтримують РФ. Сталася прикра ситуація - це були особисті індивідуальні гастролі, на його прохання свідок дала свою згоду, оскільки вона є генеральним директором театру. Коли позивач туди прийшов, там відбулась заміна генерального директора театру м. Баку на Ейвазова. Потім, в соціальних мережах Інтернету, з`явилися фото позивача з ОСОБА_5 разом на одній сцені по закінченню вистави. З`явилась стаття в «Українській правді» та їй телефонували журналісти з усієї України щодо того, як свідок відноситься до такого вчинку позивача. Позивач сам їй написав в телефон через месенджер WhatsApp про те, що він сам мимоволі її підставив і це його особисті промах. Проте до цього з усіма працівниками театру обговорювалось, що артисти театру не мають право на фото та спілкування з артистами РФ та їх прихильниками. Перед виїздом за кордон у позивача з собою були надані та виготовлені театром атрибути України, однак він їх не використовував та не демонстрував на сцені під час виступу. Усе це бачила громадськість та колектив театру. Свідок з позивачем не телефонували одним одному, лише переписувались. Позивач написав, що від нього буде заява на відпустку, а через місяць вже будуть думати над рішенням ситуації. Однак йому було роз`яснено, що даний факт набув суспільного розголосу, і можливий вихід з ситуації - заява на звільнення. 12.04.2023 року позивач написав та прислав заяву про звільнення. Тиску на позивача не було, він сам визнав свою вину та те, що підвів театр, колектив та свідка. 11.05.2023 року позивач прийшов до театру та залишив свої речі, переговорив з нею, конфліктів не було. Потім стало відомо, що позивач подав до суду позов. Ніякого тиску свідок на позивача не чинила. 
Свідок ОСОБА_22 пояснив суду, що працює диригентом більше 20 років в театрі та знає позивача з перших днів його роботи в театрі, він був головним диригентом. Знає, що після м. Одеси він працював в м. Кишиніві, а наразі він в Азії. В перші дні війни позивач виїхав в Молдову, а потім повернувся до м. Одеси. ОСОБА_1 поїхав до м. Баку на гастролі, а потім до Нідерландів і повинен був вже разом з колективом виступати. Він доїхав до ОСОБА_23 , однак у ОСОБА_4 сталася прикра подія, бо у соціальних мережах були фото, де він стоїть з чоловіком ОСОБА_21 – ОСОБА_5 на одній сцені театру без символіки України, дана сім`я була дуже близька до керівництва РФ. В свідка була особиста негативна реакція на дану ситуацію, вважає, що совість в позивача була відсутня, оскільки диригент-це обличчя театру, це сильно обурило його і колектив театру, в інтернеті почалося обурення інших громадян щодо такого фото. Через це було прийнято рішення, щоб позивач не диригував, а диригував особисто свідок. Пізніше в м. Одесі позивач сказав йому, що він написав заяву про звільнення, тому що бачив цей негативний резонанс суспільства, з одного боку він все розумів, а з іншого-він казав, що у ОСОБА_10 є друзі-українці. Заяву про звільнення позивач написав з власної волі, бо бачив відношення до нього в театрі, він спокійно сприйняв те, що він вже не буде диригувати та розумів, що він неправильно поступив.
Свідок ОСОБА_24 надав суду першої інстанції пояснення, що він працює заступником генерального директора в театрі з 2011 року і знає позивача, так як він пройшов конкурс на посаду головного диригента десь 4-5 років тому та працював згідно контракту. Пам`ятає, що позивач особисто писав заяву про звільнення та був звільнений, оскільки поїхав на приватне запрошення Республіки Азербайджан на гастролі, тоді там змінилось керівництво театру і був призначений на посаду, чоловік співачки ОСОБА_25 . Всі знали, що вони, як митці, не мають виступати на одній сцені з артистами іншої країни. У зв`язку з чим свідок перед виступом зателефонував позивачу та повідомив про зміну керівництва та він має прийняти особисте рішення, як поводити себе в даній ситуації, оскільки він громадянин Республіки Білорусь. Позивач міг не виступати, не робити цього фото та поступити інакше, не фотографуватися та висловити особисту думку перед глядачами перед початком вистави, що не було зроблено.
Свідок ОСОБА_26 пояснив, що є головою профспілки театру та працює асистентом головного диригента театру з 2020 року та знає позивача з того часу як він прийшов працювати в театр - з 2019 року. Зараз позивач звільнений, бо він написав заяву за згодою сторін десь в квітні 2023 року. Позивач був на гастролях в м. Баку і після вистави він сфотографувався на сцені театру разом з ОСОБА_10 , директором театру, який має особливу політичну думку. Дана ситуація призвела до неприємних вражень. Позивач самостійно написав заяву про звільнення за згодою сторін.
Свідок ОСОБА_27 пояснив, що стаж його роботи у театрі 35 років, знає позивача з того часу, як він прийшов працювати по конкурсу до війни. Він диригент, а свідок був його підлеглим, мають робочі відносини. Йому відомо, що Позивач написав заяву про звільнення за своїм бажанням. Ніхто його до цього не примушував. Позивач під час прощання з колегами був в нормальному адекватному стані.
Свідок ОСОБА_28 пояснив, що знайомий з позивачем з кінця 2021 року, відносини в них приємні, дружні. Про ситуацію, у яку потрапив позивач знає від позивача, та рекомендував йому по телефону в розмові з ним не писати заяву про звільнення, а усе розповісти керівництву театру та тільки тоді приймати рішення. Усе почалося з фотографії в «Українській правді» на сцені театру разом з ОСОБА_5 . Вважає, що позивач під тиском керівництва театру написав заяву про звільнення. Дану інформацію йому сказав сам позивач. На його думку вважає, що голова профспілки мав у першу чергу встати за працівника у такій ситуації, тобто за позивача, однак він не намагався врятувати його. Зі слів позивача, після тиску він почав приймати седативні препарати, знаходився у пригніченому стані. Свідок не пам`ятає, які саме препарати позивач приймав. Однак бачив, що позивач знаходився не зовсім в адекватному стані, під діями препаратів. Позивач повторював, що звільнення буде кращим рішенням для театру та людей, у цьому його переконувало керівництво театру. Зазначив, що коли позивач повернувся до м. Одеси, то йому відомо, що він проходив лікування приблизно 3 тижні, однак свідок не пам`ятає у якому саме медичному закладі позивач проходи лікування. На протязі дня позивачу постійно дзвонили з театру та зобов`язували написати заяву до кінця дня. Усі претензії керівництва театру до позивача - що при виступі у м. Баку він не одягнув національну символіку України та сфотографувався з директором цього театру. Між тим не позивач був ініціатором цієї фотографії, а сам директор театру у м. Баку.
Предметом даного спору є поновлення на посаді позивача, який вказує, що його було незаконно звільнено, на підставі заяви про звільнення за угодою сторін написаної під тиском та примусом з боку керівництва театру, та під впливом стресу і седативних препаратів.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.
Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
У разі, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з п. 1 ч.1ст. 36 КЗпП України. Разом із тим, законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.
Припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України застосовується у разі взаємної згоди сторін такого договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Слід врахувати, що, звільнення за угодою сторін передбачає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк. Отже, законність припинення трудових відносин за угодою сторін фактично поставлено у залежність від наявності взаємної згоди працівника та роботодавця на таке звільнення. При цьому, дату припинення трудових відносин за угодою сторін сторони (працівник і роботодавець) визначають за взаємною домовленістю.
Передбачена п. 1 ч.1ст. 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору.
Таким чином, якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, в ній (заяві) мають бути зазначені прохання звільнити його (працівника) за угодою сторін і дата звільнення. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін із посиланням на відповідну правову норму і раніше домовлена дата звільнення.
Тобто, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч.1ст. 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.
Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 11.07.2018 року у справі № 814/2853/16.
З матеріалів справи вбачається, що підставою для прийняття наказу про звільнення ОСОБА_1 стала власноруч написана останнім заява від 12.04.2023 року, яка містила прохання звільнити його із займаної посади головного диригента ОНАТОБ за згодою сторін з 12.04.2023 року. Вказана заява була прийнята відповідачем, про що свідчить резолюція, проставлена керівництвом ОНАТОБ 12.04.2023 року, а відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що сторони дійшли домовленості щодо істотних умов припинення Контракту від 30.07.2019 року № 388.
Згідно Наказу від 12.04.2023 року № 183-к про звільнення ОСОБА_1 , головного диригента, позивача було звільнено за угодою сторін за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, та визначено 12.04.2023 року датою звільнення.
Таким чином, звільнення ОСОБА_1 було здійснено на підставі поданої ним власноручно написаної заяви, у якій останній чітко визначив підставу звільнення - за угодою сторін, а також самостійно зазначив дату припинення трудових відносин – 12.04.2023 року, що свідчить про те, що сторони дійшли згоди про всі істотні умови звільнення за угодою сторін, а тому при звільненні позивача відповідачем було дотримано відповідних приписів чинного законодавства.
Верховний Суд України у постанові Пленуму від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» наголосив, що при досягненні домовленості про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді на це роботодавця і працівника (п. 8).
Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, останній не має права в односторонньому порядку відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою на це роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) і працівника.
Приписами чинного законодавства для роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) не передбачено обов`язку приймати відкликання працівником своєї заяви про звільнення у разі досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.
Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 22.04.2019 року у справі № 759/11508/16-ц (провадження № 61-14807св18), від 27.05.2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19), від 31.08.2020 року у справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19), від 14.11.2024 року у справі № 592/2168/22 (провадження № 61-8033св24), від 26.12.2024 року у справі № 588/2098/23 (провадження № 61-11302св24), від 29.01.2025 року у справі № 947/7799/23 (провадження № 61-8048св24).
У наступному, 20.04.2023 року, позивач подав заяву про відкликання заяви про звільнення від 12.04.2023 року, тобто вже після погодження, видання наказу про звільнення та проведення остаточного розрахунку з позивачем.
При цьому роботодавцем (як стороною трудового договору) не висловлено згоди щодо анулювання раніше досягнутої домовленості про звільнення позивача, також позивача повідомлено листом на месенджер від 12.04.2023 року щодо погодження звільнення, винесення наказу про звільнення та проведення повного розрахунку, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.
У контексті зазначеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що прийняття до розгляду заяви позивача від 20.04.2023 року про відкликання заяви про звільнення із займаної посади за угодою сторін могло б мати місце виключно у випадку добровільної згоди на це відповідача.
Сам факт направлення позивачем заяви від 20.04.2023 року про відкликання заяви від 12.04.2023 року, не може бути безумовною підставою для продовження трудових відносин, без згоди на це відповідача, яка у даному випадку відсутня.
Доводи позивача про те, що заява про звільнення від 12.04.2023 року написана останнім під впливом психологічного тиску зі сторони відповідача, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів дійсного здійснення на позивача тиску, погроз, примушування до написання заяви про звільнення. Позивачем не подавались відповідні звернення/скарги до керівництва, або заяви в порядку КПК до органів поліції, прокуратури, тощо про застосування до нього відповідного психологічного примусу з метою звільнення з роботи. Підвищення ж емоційно-психологічного стану, не можна вважати примусом до зазначеної дії, про що йдеться в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9.
Ухвалою суду першої інстанції від 16.07.2024 року призначено по справі судову психологічну експертизу, проведення якої доручено експертам Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, на вирішення якої експертам поставлені наступні питання:
1.Чи була написана заява про звільнення за згодою сторін від 12.04.2023 року ОСОБА_1 у стані стресу? У випадку якщо стрес мав місце, чи могло це суттєво вплинути на його поведінку та призвести до дій особи без осмислення їх можливих наслідків?
2. Який психоемоційний стан був у ОСОБА_1 під час написання заяви про звільнення за згодою сторін від 12.04.2023 року?
3. Чи є ознаки того, що заява про звільнення за згодою сторін від 12.04.2023 року написана під впливом речовин, що можуть вплинути на можливість керувати своїми діями?
4. Чи було у ОСОБА_1 вільне волевиявлення на звільнення під час написання ним 12.04.2023 року заяви про звільнення за згодою сторін?
Висновком експерта було встановлено наступне: заява про звільнення за згодою сторін від 12.04.2023 року написана ОСОБА_1 у стані стресу. Під час написання заяви про звільнення позивач перебував у стані емоційного напруження, відчував тривогу, розгубленість через раптовість та несподіваність ситуації, пригнічення тощо, що негативно вплинуло на його здатність приймати виважене (вольове) рішення стосовно написання відповідної заяви.
Питання чи є ознаки того, що заява про звільнення за згодою сторін від 12.04.2023 року написана під впливом речовин, що можуть вплинути на можливість керувати своїми діями, експертом не вирішувалось.
Також експертом встановлено, що у ОСОБА_1 було відсутнє вільне волевиявлення на звільнення під час написання ним 12.04.2023 року заяви про звільнення за згодою сторін. Підекспертний був позбавлений часу на прийняття виваженого та вольового рішення стосовно звільнення із займаної посади, перебував у стресовому стані, що не дозволило йому повно проаналізувати ситуацію, віднайти продуктивні механізми задля налагодження конфлікту та його врегулювання.
Допитаний в судовому засіданні суду апеляційної інстанції експерт ОСОБА_29 пояснила, що на підставі експертних досліджень, а саме: безпосередньої діагностичної бесіди із ОСОБА_1 та дослідження методики, досліджується стан підекспертної особи. По опису і емоційним переживанням, які супроводжують розповідь, встановлюється чи дійсно можна вважати що те, що розповідає особа, відповідає його емоційним переживанням, реакціям і про події які передували вказаним обставинам та безпосередньо коли дані обставини відбувалися. Експертом було встановлено, що ОСОБА_1 перебував у сильному емоційному навантаженні, коли треба було спішно приймати рішення. Отже, було зроблено висновок про те, що під час написання заяви на звільнення останній перебував у стані стресу, тобто перебування підекспертної особи в стресі, обмежувало його в праві вільно прийняти своє рішення щодо написання заяви про звільнення.
Крім того, в судовому засіданні експерт зауважив на тому, що судом першої інстанції було помилково зазначено, що нею було порушено норму закону, оскільки у своєму висновку вона не посилалася ні на одну норму закону, лише зазначила, що для того, щоб написати заяву про звільнення, потрібен був час для прийняття обдуманого рішення.
Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу.
На підставі викладених обставин суд дійшов висновку, що експерт, не провівши повного експертного дослідження за встановленим судом питаннями, порушив ст. 102 ЦПК України, внаслідок чого, відповідно до вимог ст. ст. 78, 89, 102, 110 ЦПК України, судом визнано висновок експерта  недопустимим доказом.
При цьому суд першої інстанції роз`яснив представникам сторін право на заявлення клопотання про призначення додаткової експертизи, проте таким правом представники не скористалися.
З матеріалів справи також вбачається, що згідно скріншотів листування позивача з директоркою театру вбачається, що ОСОБА_1 визнає, що «мимоволі підставив» театр і керівницю та приносить свої вибачення театру.
Крім того, позивачем не заперечується факт, що він особисто вирішив написати заяву про звільнення.
З урахуванням викладеного вище, пояснень позивача, його представників, відповідача, свідків, колегія суддів погоджується із висновком суду про відсутність будь-яких належних доказів щодо примушування ОСОБА_1 з боку директора театру на написання заяви про звільнення з Театру у зв`язку із появою фотографії.
Пояснення свідка ОСОБА_28 щодо тиску з боку керівництва театру є необґрунтованим, оскільки він не був присутнім під час написання позивачем заяви про звільнення і обставини, які він повідомив, ґрунтуються на повідомленнях самого позивача, зазначені пояснення становлять суб`єктивну оцінку свідком подій зі слів позивача.
Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що на момент складання заяви про звільнення за згодою сторін з 12.04.2023 року, у ОСОБА_1 існувало відповідне волевиявлення на припинення трудового договору за зазначеною підставою, а наступна зміна ним власного рішення не впливає на чинність вже досягнутої домовленості з роботодавцем, без згоди останнього на таку зміну.
Позивач, у підтвердження своїх вимог, посилається на листок непрацездатності серії АДН № 445506 від 24.04.2023 року, в якому зазначено, що позивач за станом здоров`я звільнений від роботи з 17.04.2023 року по 21.04.2023 року, потім вказаний строк продовжено з 22.04.2023 року по 01.05.2024 року. Однак, згідно листа Головного управляння пенсійного фонду України в Одеській області про перевірку обґрунтованості видачі листа непрацездатності встановлено, що листок непрацездатності серії АДН № 445506 17.04.2023 року по 21.04.2023 року виданий обґрунтовано, але за період з 22.04.2023 року по 01.05.2023 року – продовжений необґрунтовано (а.с. 99 т. 2). В бланку листка відсутня відмітка про порушення пацієнтом режиму за 21.04.2023 року. Листок непрацездатності серії АДН № 445506 виданий з грубими порушеннями чинного законодавства України, без дозволу лікарсько-консультативної комісії КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Одеської міської ради.
Таким чином, оскільки позивач власноручно написав заяву про звільнення за угодою сторін та не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що така заява була подана внаслідок вчинення на нього тиску зі сторони відповідача, згоди на анулювання угоди про припинення трудового договору від відповідача не отримав, відсутні підстави вважати, що його звільнення з підстав, передбачених ч. 1 ст. 36 КЗпП України, проведено з порушенням вимог трудового законодавства, у зв`язку із чим правові підстави для задоволення позовної вимоги позивача про поновлення його на посаді головного диригента Одеського Національного академічного театру опери та балету - відсутні.
Вимоги позову про стягнення з театру на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимоги позивача щодо поновлення на роботі, а отже, оскільки у задоволенні первісної позовної вимоги судом відмовлено, то похідна вимога також задоволенню не підлягала.
Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 400000,00 грн.
Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Питання компенсації моральної шкоди особі незалежно від того, в якій сфері життя чи діяльності, правовідносин вони виникають, регулюються цивільним законодавством.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007 року).
У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.
У постанові Верховного Суду від 01.03.2021 у справі 180/1735/16-ц зазначено, що тлумачення положень ст. ст. 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.
Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом.
У даному випадку, позивачем не доведено ту обставину, що його заява про звільнення подана внаслідок вчинення на нього тиску з боку відповідача, що відбулось порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відповідно до ст. ст. 76, 77, 78, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань. 
Однак, у даному випадку позивачем таких доказів судами першої та апеляційної інстанцій не надано, відповідно, вимога позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
За вказаних вище обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
Необгрунтованими при цьому є доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що причиною написання заяви був не «особистий промах» ОСОБА_1 , а факт психологічного тиску директорки театру.
Так, колегія суддів приймає до уваги, що ОСОБА_1 власноруч написав заяву від 12.04.2023 року про його звільнення з роботи 12.04.2023 року за угодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, яка була погоджена уповноваженими особами відповідача, та 12.04.2023 року видано наказ про звільнення позивача із 12.04.2023 року.
З урахуванням викладеного та виходячи із встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи, колегія суддів доходить висновку про доведеність існування домовленості між працівником та роботодавцем про звільнення за угодою сторін, при тому, що анулювання такої домовленості може мати місце виключно при взаємній згоді на це власника або уповноваженого ним органу і працівника. За відсутності належних та допустимих доказів існування такої згоди відповідача, звільнення ОСОБА_1 проведено із дотриманням вимог КЗпП України.
Матеріали справи не містять належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження того, що станом на момент складання заяви про звільнення за угодою сторін було відсутнє відповідне волевиявлення ОСОБА_1 про припинення трудового договору за вказаною підставою, наступна зміна власного рішення апелянта не впливає на чинність досягнутої домовленості із роботодавцем (без його згоди на таку зміну).
Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
При цьому, судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.11.2024 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, - 

                       постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2024 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 18 вересня 2025 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        Є.С. Сєвєрова

                                                       О.М. Таварткіладзе