ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 вересня 2025 року 
м. Київ
справа № 128/1048/24
провадження № 61-2081св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д., 
 
учасники справи:
заявник -      ОСОБА_1 , 
заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби України 
у Вінницькій області, 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Мунтяна Євгена Володимировича на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 24 грудня 2024 року, ухвалене в складі судді Ратушняка І. О., та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 лютого 2025 року, ухвалену                          в складі колегії суддів: Матківської М. В., Войтка Ю. Б., Стадника І. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст заяви
 
У березні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (далі - УДМС у Вінницькій області). 
 
Заяву мотивувала тим, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Студениця Тиврівського (нині - Вінницького) району Вінницької області, про що свідчить запис у паспорті громадянина СРСР серії НОМЕР_1 від 15 червня 1987 року, а також Витяг з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, відповідно до статей 1216, 133, 135 СК України 
№ 00042249645 від 10 листопада 2023 року.
 
У січні 2024 року вона звернулася до відділу № 1 у м. Вінниця УДМС у Вінницькій області із заявою про отримання паспорта громадянина України, подавши заяву та копію свого радянського паспорта. При перевірці адреси її реєстрації в Єдиному державному демографічному реєстрі, з`ясувалося, що дані про її реєстрацію 
в даному реєстрі відсутні.
 
На підставі того, що в цьому Єдиному державному демографічному реєстрі відсутні дані про її реєстрацію, 10 січня 2024 року відділ № 1 у м. Вінниця УДМС у Вінницькій області надав їй відмову в оформленні паспорта громадянина України.
 
Зазначала, що вона постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року. Згідно запиту № б/н від 01 листопада 2023 року Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, адресно-довідкове бюро міста Вінниця поставило штамп про її реєстрацію з 08 квітня 1988 року в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , що відповідає штампу в її паспорті.
 
Вказувала, що вона була зареєстрована в даному гуртожитку у зв`язку 
із працевлаштуванням друкаркою на підприємство в м. Вінниця, оскільки для влаштування на роботу потрібна була реєстрація в м. Вінниця. Вона так і залишилася там зареєстрованою, але не проживала. Фактично проживала в АДРЕСА_2 , з 1988 року, про що їй видано довідку Яришівським старостинським округом Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області.
Враховуючи викладене, просила суд встановити факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, а саме: у АДРЕСА_2 .

 
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанції 
Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 24 грудня 2024 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 12 лютого 
2025 року, у задоволенні заяви ОСОБА_2 , заінтересована особа - УДМС 
у Вінницькій області, про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що надані заявником докази є неналежними та недостатніми, оскільки не мають жодної інформації щодо предмета доказування та у своїй сукупності не дають змоги дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до доказування. 

ОСОБА_2 не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. При цьому, судом критично оцінені надані заявником такі докази, як довідка з місця проживання, що видана Яришівським старостинським округом, оскільки в ній                         не зазначено першоджерело такої інформації, відсутні посилання на будь-які архівні дані, відсутня інформація про проведення будь-якої перевірки чи встановлення даної обставини. Також критично оцінені твердження заявника про її роботу на посаді друкарки на підприємстві в м. Вінниця, оскільки вона не зазначила ні назви цього підприємства, ні періоду роботи на ньому та не надала жодного доказу на підтвердження таких обставин. 
 
Також суд вказав на те, що показання допитаних у судовому засіданні свідків мають бути перевірені за допомогою інших доказів і у сукупності з іншими доказами, зокрема, документальними доказами, яких заявником не надано.
Короткий зміст касаційної скарги  
 
19 лютого 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Мунтян Є. В. через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 24 грудня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 лютого 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив суд скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про задоволення заяви.

 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2025 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Мунтяна Є. В. залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків. 
 
27 лютого 2025 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження 
у справі, витребувано її матеріали із Тиврівського районного суду Вінницької області.
 
У березні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди порушили правила територіальної підсудності, встановлені частиною першою статті 316 ЦПК України, і заявник вважає це обов`язковою підставою для  скасування судових рішень.
 
Вказує, що ОСОБА_2 має реєстрацію місця свого проживання на території України, тому вже це є підставою для встановлення її місця проживання на території України. Наявність відмітки про прописку в паспорті СРСР на території України 
є приналежністю до громадянства України та підставою для видачі паспорта громадянина України.
 
Суди попередніх інстанцій повно та всебічно не з`ясували обставин справи, що має наслідком передчасні та помилкові висновки про відмову у задоволенні заяви.
 
Посилається на те, що суди проігнорували пряму вказівку пункту 124 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року про те, що в разі наявності у громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку - це підтверджує факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У березні 2025 року УДМС у Вінницькій області подало до Верховного Суду відзив,                             у якому просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, як такі, що ухвалені з правильним застосування норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Студениця Тиврівського району Вінницької області Української РСР. 
 
Суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_2 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , уклала шлюб з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується актовим записом про шлюб № 5                          від 15 жовтня 1989 року, після одруження прізвище нареченої « ОСОБА_2 », а тому 
з 1989 року особи ОСОБА_2 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , юридично не існує.
 
Судами встановлено, що ОСОБА_2 не зверталась за отриманням паспорта громадянина України з моменту паспортизації громадян України та про поважність причин такого незвернення не зазначила. Крім того, не надано доказів, на які кошти вона проживала такий довгий час на території України, як вона лікувалася, де працювала тощо.
 
У січні 2024 року вона звернулася до Відділу № 1 у м. Вінниця Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області для отримання паспорта громадянина України, надавши для цього копію свого паспорта громадянина СРСР.
 
На підставі того, що в цьому Єдиному державному демографічному реєстрі відсутні дані про реєстрацію ОСОБА_2 , 10 січня 2024 року відділ № 1 у м. Вінниця УДМС у Вінницькій області надав їй відмову в оформленні паспорта громадянина України.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права 
без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку та якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Мунтяна Є. В.задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають, доводи касаційної скарги цих висновків                              не спростовують. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права 
із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає 
в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Стаття 1 Закону України від 18 січня 2001 року «Про громадянство України» дає визначення, зокрема, таких термінів: громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - особа, яка набула громадянство України 
в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України; іноземець - особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або мають військовий квиток, виданий іноземцю чи особі без громадянства, які 
в установленому порядку уклали контракт про проходження військової служби 
у Збройних Силах України, або мають посвідчення біженця чи документ, що підтверджує надання притулку в Україні.
Законодавство України, яке регулює підстави і порядок набуття громадянства та його припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь 
у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових 
і службових осіб розрізняє, зокрема, порядок та процедуру встановлення належності до громадянства України та набуття громадянства України.
Стаття 3 Закону України «Про громадянство України» встановлює належність до громадянства України. Відповідно до цієї статті громадянами України є:1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
У частині другій цієї статті вказано, що особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - 
з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.
Встановлення належності особи до громадянства України - це визнання громадянином України відповідно до статті 3 Закону України «Про громадянство України» особи, яка з тих чи інших причин досі не має паспорта громадянина України та не є громадянином іншої держави.
З метою організації виконання Закону України «Про громадянство України» Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, зокрема, затверджено Порядок, яким відповідно до вказаного Закону визначено перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.
Згідно з пунктом 7 Порядку встановлення належності до громадянства України стосується: а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають 
у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту; в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.
Для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає до територіального органу ДМС України за місцем проживання: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу ДМС України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала 
в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає до територіального органу ДМС України за місцем проживання (пункт 9 Порядку): 
а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу ДМС України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.
Отже, встановлення факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року є підставою для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 або 2 статті 3 Закону України «Про громадянство» і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення. 
Статтею 8 Закону встановлено набуття громадянства України за територіальним походженням. Так, особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
Для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом 
із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подається: особою без громадянства - декларація про відсутність іноземного громадянства; іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство.
Для оформлення набуття громадянства України замість зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) може бути подано: 1) іноземцем, якого визнано біженцем або якому надано притулок в Україні, - декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яку визнано біженцем або якій надано притулок 
в Україні; 2) іноземцем, який постійно проживає в Україні на законних підставах та є громадянином держави, з якою Україна уклала міжнародний договір, що передбачає припинення особою громадянства цієї держави одночасно з набуттям громадянства України, - заяву про зміну громадянства; 3) іноземцем, який 
в установленому законодавством України порядку проходить (проходив) військову службу за контрактом у Збройних Силах України, його подружжям - декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка в установленому законодавством України порядку уклала контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України, та декларацію про відмову від іноземного громадянства для другого із подружжя; 4) іноземцем із числа осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та його подружжям - декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі частини двадцятої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та декларацію про відмову від іноземного громадянства для другого із подружжя; 
5) іноземцем, його подружжям, які є громадянами держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором або державою-окупантом, та зазнали у країні своєї громадянської належності переслідувань, -декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка зазнала переслідувань, разом із документом, що підтверджує переслідування.
Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 
1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а»-«в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.
Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Отже, якщо метою особи є встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України «Про громадянство», предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом 
на 13 листопада 1991 року.
Якщо метою особи є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 
1991 року. Встановлення факту проживання на території України станом 
на 13 листопада 1991 року не має юридичного значення у такому випадку.
Сама по собі наявність у особи громадянства іншої держави не є підставою для відмови у задоволенні заяви про встановлення факту проживання такої особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 
1991 року.
Лише неподанням до суду доказів зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) особою, яка звертається до суду із заявою про встановлення юридичного факту її проживання на території України станом на 24 серпня 
1991 року, не є підставою для відмови у задоволенні заяви про встановлення факту, оскільки таке зобов`язання подається особою при зверненні до уповноваженого органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, для оформлення набуття громадянства України за територіальних походженням (стаття 8 Закону). 
Суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення.
Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі 
№ 161/9609/22 (провадження № 61-12995сво22).
Суди попередніх інстанцій розглянули заяву по суті і відмовили у її задоволенні, оскільки заявником не доведено факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. 
На підтвердження проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року ОСОБА_2 надала такі документи: 
- витяг про народження ОСОБА_2 , місце народження: с. Студениця Тиврівського району Вінницької області, актовий запис  № 6 від 23 червня 1971 року, вчинений Виконавчим комітетом Яришівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області; 
- відмову відділу № 1 у м. Вінниця УДМСУ у Вінницькій області про видачу                    ОСОБА_2 паспорта громадянина України; 
- запит з штампом адресного бюро щодо реєстрації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка станом на 01 листопада 2023 року значиться зареєстрованою з 08 квітня 1988 року за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- довідку з місця проживання № 03-10/8 від 16 січня 2024 року, видану Яришівським старостинським округом Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, із якої вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно проживає постійно без реєстрації з 1988 року у житловому приміщенні АДРЕСА_2 ; 
- копію паспорта громадянина СРСР серії НОМЕР_1 на ім`я 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка народилася в с. Студениця Тиврівського району Вінницької області, виданий Тиврівським ВМВ ВВС Тиврівського райвиконкому Вінницької області 15 червня 1987 року.
Суди попередніх інстанції надали оцінку вказаним доказам та визнали такі документи недопустимими доказами, оскільки не зазначено першоджерело такої інформації, відсутні посилання на будь-які архівні дані, відсутня інформація про проведення будь-якої перевірки чи встановлення даних обставин; а також                                не прийняли до уваги твердження заявника про її роботу на посаді друкарки на підприємстві в м. Вінниця, оскільки вона не зазначила ні назви цього підприємства, ні періоду роботи на ньому та не надала жодного доказу на підтвердження таких обставин.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої                                                статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша                                 статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Верховний Суд ураховує, що у справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій надано правову оцінку поданим заявником доказам.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, вірно встановив фактичні обставини справи, обґрунтовано не врахував вищевказані документи.
Судами попередніх інстанції надано оцінку доказам, які знаходяться у матеріалах справи, у їх сукупності, чим виконано вимоги статті 89 ЦПК України.
Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, вірно вважав, що заявником не доведено факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. 
Доводи касаційної скарги вказаних висновків не спростовують, вони зводяться 
до власного тлумачення норм права та до незгоди з висновками судів по суті вирішення заяви, а тому відхиляються Верховним Судом.
Висновки, зроблені судами попередніх інстанцій, узгоджуються зі сталою та сформованою практикою Верховного Суду, вони не суперечать постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 (провадження № 61-12995сво22). При цьому у кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази 
з урахуванням наданих учасниками справи доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм права, зводяться до незгоди з висновками судів і переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Верховний Суд розглянув справу у межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, 
а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат                            не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Мунтяна Євгена Володимировича залишити без задоволення.
 
Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 24 грудня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 лютого 2025 року залишити                        без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               Г. В. Коломієць

 
                                                                                                        Б. І. Гулько

 
                                                                                                        Д. Д. Луспеник