ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 752/13502/22
провадження № 61-8402св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: акціонерне товариство компанія «Автомобільні дороги України», дочірнє підприємство «Черкаський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Деркач Сергій Степанович, на постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2025 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Березовенко Р. В., Мостової Г. І., і ухвалив таку постанову.
Зміст позовної заяви та її обґрунтування 
1.           У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства компанія «Автомобільні дороги України», дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
2.           На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що 22 червня 2021 року між ним та АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» було укладено контракт № 245, на підставі якого та відповідно до наказу № 105-ВК від 18 червня 2021 року він був призначений на посаду директора ДП «Черкаський облавтодор».
3.           Посилався на те, що у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану та оголошенням загальної мобілізації, він вступив на службу до Сил територіальної оборони Збройних Сил України.
4.           Наказом АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» № 70-В від 22 червня 
2022 року його було звільнено з посади директора ДП «Черкаський облавтодор», у зв`язку із закінченням строку дії контракту на підставі пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.
5.           Вважав своє звільнення незаконним та таким, що суперечить положенням частини третьої статті 119 КЗпП України та статті 39 Закону України 
«Про соціальний і правовий захист військовослужбовців».
6.           З огляду на наведене, збільшивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд: визнати протиправним та скасувати наказ АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» № 70-ВК від 22 червня 2022 року про звільнення його з посади директора ДП «Черкаський облавтодор» на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України; поновити його на роботі на посаді директора ДП «Черкаський облавтодор»; стягнути з ДП «Черкаський облавтодор» середній заробіток за час вимушеного прогулу, який станом на 01 березня 2023 року становить                           374 713, 20 грн.
Стислий виклад позиції відповідачів
7.           АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» та ДП «Черкаський облавтодор» заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на їх безпідставність. Зазначали, що позивач був звільнений з роботи у зв`язку з закінченням строку дії контракту за попереднім погодженням з Укравтодором - вищим органом управління компанії, що також виконує функції Наглядової ради. 
8.           Посилалися на те, що позивач на порушення вимог розділу 7 контракту, Статуту та вимог закону не повідомив роботодавця про вступ до лав Територіальної оборони, не направив заяви про увільнення від роботи, свідомо та умисно замовчував цей факт і продовжував нараховувати собі та іншим працівникам заробітну плату. Головне управління Держпраці в Київській області здійснювало перевірку дотримання прав працівників в умовах воєнного стану і будь-яких порушень не виявило. 
9.           Також акцентували увагу на тому, що про своє звільнення ОСОБА_1 був повідомлений 22 червня 2022 року в телефонному режимі, копія наказу була направлена йому через Вайбер. У зв'язку з неявкою до роботодавця для отримання наказу про звільнення та трудової книжки зазначені документи були направлені йому за допомогою засобів поштового зв'язку. Враховуючи зазначене, вважали, що ОСОБА_1 пропустив строк для звернення до суду. Додатково зауважували, що оскільки ОСОБА_1 на момент звільнення не працював, а також враховуючи зміни до законодавства в частині відсутності у роботодавця обов'язку зі збереження за мобілізованими середнього заробітку, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними.
Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції
10.        Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 07 листопада 
2024 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки 
від 04 грудня 2024 року, позов задоволено частково.
11.        Визнано незаконним та скасовано наказ № 70-ВК від 22 червня 2022 року 
АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» про звільнення ОСОБА_1 з посади директора ДП «Черкаський облавтодор» за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.
12.        Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді директора ДП «Черкаський облавтодор» з 22 червня 2022 року.
13.        Стягнуто з ДП «Черкаський облавтодор» на користь ОСОБА_1 
41 657,40 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
14.        Вирішено питання про розподіл судових витрат.
15.        В решті позову відмовлено.
16.        Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення ОСОБА_1 з роботи є незаконним, оскільки порушує передбачені статтею 119 КЗпП України та частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» гарантії. Середній заробіток підлягає виплаті позивачу на підставі частини третьої статті 119 КЗпП України до 18 липня 2022 року. Враховуючи те, що копію наказу про звільнення представник позивача отримав на адвокатський запит 30 серпня 2022 року, встановлений статтею 233 КЗпП України строк для звернення до суду не пропущено.
Основний зміст та мотиви судового рішення суду апеляційної інстанції
17.        Постановою Київського апеляційного суду від 02 червня 2025 року апеляційні скарги АТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» та ДП «Черкаський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» задоволено. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 листопада 2024 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
18.        Постанова суду апеляційної інстанції мотивована помилковістю висновків суду першої інстанції про незаконність звільнення ОСОБА_1 . Зазначено, що контракт № 245 від 22 червня 2021 року між ОСОБА_1 та АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» мав чітко визначений строк дії до 22 червня 
2022 року. Позивач не надав доказів фактичного продовження трудових відносин після цієї дати або вимоги сторін про їх продовження. Мобілізація позивача не впливає на строк дії контракту, оскільки не передбачає автоматичного продовження строку трудового договору.
Узагальнені доводи касаційної скарги
19.        02 липня 2025 року  ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Деркач С. С., через підсистему «Електронний суд»подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 02 червня                         2025 року та залишити в силі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 листопада 2024 року.
20.        Підставами касаційного оскарження зазначеного судового рішення судів першої та апеляційної інстанцій заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, посилаючись на те, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі 
№ 910/17999/16, від 16 травня 2018 року у справі № 910/24257/16, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц, від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17, у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 813/782/17, від 25 липня 2018 року у справі 
№ 761/33202/16-ц, від 16 грудня 2019 року у справі № 522/17668/18, від 27 грудня 2019 року у справі № 761/33202/16-ц, від 06 лютого 2020 року у справі 
№ 818/777/17, від 08 квітня 2020 року у справі № 390/275/18, від 13 квітня 
2022 року у справі № 734/158/20, від 23 березня 2023 року у справі № 200/3471/21, від 30 травня 2023 року у справі № 200/3363/21-а, від 12 лютого 2025 року у справі № 757/31954/23-ц (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідили зібрані у справі докази, не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
21.        Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що на момент видачі оскаржуваного наказу про його звільнення на нього розповсюджувалися та діяли гарантії, визначені частиною третьою статті 119 КЗпП України та частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», згідно з якими за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності.
22.        Акцентує увагу на тому, що чинним законодавством не встановлено жодних відмінностей між правовим становищем працівників, які уклали строкові трудові договори, та працівників, що працюють за безстроковими трудовими договорами, зокрема, й щодо поширення на них установлених законом гарантій, пільг і компенсацій, тому передбачені статтею 119 КЗпП України гарантії поширюються на всіх без винятку працівників незалежно від того, працюють вони за строковим чи безстроковим трудовим договором.
23.        Вважає, що застосований судом апеляційної інстанції висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 грудня 2024 року у справі № 753/4969/23, не є релевантним до спірних у цій справі правовідносин, адже стосується працівників, які виконували державні або громадські обов`язки, а саме: обов`язки добровольця територіальної оборони, а не військовослужбовців Збройних Сил України або мобілізованих осіб. У справі № 753/4969/23 суд застосовував до спірних правовідносин положення частини першої статті 119 КЗпП України, тоді як у спірних правовідносинах підлягають застосуванню положення частини третьої статті 119 КЗпП України.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
24.        Ухвалою Верховного Суду від 14 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 752/13502/22, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. 
25.        12 вересня 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи № 752/13502/22.
26.        Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Короткий зміст відзивів на касаційну скаргу
27.        31 липня 2025 року АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на необґрунтованість доводів скарги, просить суд відмовити у її задоволенні.
28.        Відзив АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» обґрунтований посиланням на те, що суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що гарантії збереження місця роботи, посади та середнього заробітку, передбачені частиною першою статті 119 КЗпП України, застосовуються лише протягом чинності строкового трудового договору. З огляду на те, що ОСОБА_1 був мобілізований до Сил територіальної оборони Збройних Сил України, військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні молодшого лейтенанта без укладення будь-якого контракту військовослужбовця, зазначене свідчить про виконання державного обов`язку, який може здійснюватися у робочий час.
29.        Акцентує увагу на тому, що позивач не повідомляв роботодавця про його мобілізацію, наказ про увільнення не видався. Державне агентство автомобільних доріг України, як вищий орган управління Компанії, що також виконує функції наглядової ради у зв`язку з припиненням її повноважень, погодило звільнення ОСОБА_1 з посади директора ДП «Черкаський облавтодор» у зв`язку із закінченням строку дії контракту. Доказів продовження фактичних трудових відносин після закінчення строку контракту немає.
30.        01 серпня 2025 року ДП «Черкаський облавтодор» через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить суд відмовити у її задоволенні.
31.        На обґрунтування доводів відзиву відповідач ДП «Черкаський облавтодор» зазначає, що звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку контракту є правомірним, навіть якщо працівник виконує державні обов`язки, оскільки ці обов`язки не впливають на строк дії контракту. Мобілізація ОСОБА_1 не впливає на строк дії контракту, оскільки, відповідно до висновків Верховного Суду, частина перша статті 119 КЗпП України не передбачає автоматичного продовження строку трудового договору. Зосереджує увагу на тому, що відсутні правові підстави для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з огляду на відсутність доказів виконання повноважень керівника, відсутність вини ДП «Черкаський облавтодор», неузгодженість розміру, відсутність заяви позивача і доказів її направлення, а також відсутність фінансових можливостей ДП «Черкаський облавтодор», яке перебувало в стані припинення (ліквідації). Водночас, на виконанні органів Державної виконавчої служби перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_2, до якого входять зобов`язання по виплаті заробітної плати перед працівниками підприємства, які ще були відкриті у період керівництва підприємством позивачем, ДП «Черкаський облавтодор» вживає всіх можливих заходів для виплати заборгованості по заробітній платі, наявні підстави для зменшення стягнутого судом розміру середнього заробітку.
32.        22 серпня 2025 року та 28 серпня 2025 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Деркач С. С., через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду письмові пояснення, у яких посилається на необґрунтованість доводів відзивів АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» та ДП «Черкаський облавтодор». Зазначає, що відповідачам на момент прийняття спірного наказу про його звільнення було достовірно відомо про факт перебування та проходження ним військової служби у військовій частині НОМЕР_1 Сил територіальної оборони ЗСУ. У відзиві на позовну заяву та в інших заявах по суті відповідачі не оспорював факт його перебування на військовій службі та/або прямо не зазначали про необізнаність із цим фактом. Він не був звільнений за прогул чи за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, у зв`язку з відсутністю на робочому місці. Про обізнаність про факт його мобілізації повідомляли також працівники відповідачів у судових засіданнях.
33.        Крім того, оскільки він був мобілізований в загальному порядку згідно з Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24 лютого 2022 року, контракт добровольця чи контракт офіцера ним не укладався. Він не є працівником, який виконує державні або громадські обов`язки, а тому застосована судом апеляційної інстанції практика Верховного Суду не є релевантною спірним правовідносинам.
34.        Майновий стан або фінансові можливості ДП «Черкаський облавтодор» не звільняють його від обов`язку щодо здійснення розрахунку належних звільненому працівникові сум.
35.        28 серпня 2025 року АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду додаткові пояснення, у яких зазначає про відсутність належних доказів, які б свідчили про здійснення позивачем повідомлення роботодавця про його мобілізацію. Додатково зауважує про помилковість тверджень заявника про неможливість застосування до спірних правовідносин положень частини першої статті 119 КЗпП України, з огляду на те, що встановлені статтею 119 КЗпП країни (незалежно від її частини), застосовуються саме на час виконання державних або громадських обов`язків, виходячи з назви самої статті «Гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків».
Фактичні обставини справи, встановлені судами
36.        22 червня 2021 року між ОСОБА_1 та АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» було укладено контракт № 245 про призначення позивача директором ДП «Черкаський облавтодор» строком до 22 червня 2022 року.
37.        Наказом №105-ВК від 18 червня 2021 року ОСОБА_1 було призначено на посаду директора ДП «Черкаський облавтодор».
38.        24 лютого 2022 року ОСОБА_1 був мобілізований до військової частини НОМЕР_1 Сил територіальної оборони ЗСУ.
39.        22 червня 2022 року наказом № 70-ВК ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв'язку із закінченням строку контракту.
Позиція Верховного Суду
40.        Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
41.        Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
42.        Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
43.        Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
44.        Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
45.        Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
46.        Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону (стаття 65 Конституції України).
47.        Статтею 1 Протоколу № 12 до Конвенції про захист прав людини і осноположних свобод передбачено, що здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1.
48.        Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
49.        Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
50.        Статтею 4 Конвенції МОП № 158 1982 року передбачено, що трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки 
немає законних  підстав  для  такого  припинення,  пов`язаного  із 
здібностями  чи  поведінкою  працівника або викликаного виробничою 
потребою підприємства, установи чи служби.
51.        Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23 цього Кодексу), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.
52.        У постановах Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі 
№ 753/16193/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 761/27037/17-ц, 
від 29 травня 2023 року у справі № 341/1639/21 зроблено висновок, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункт 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам статті 23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк і він не може бути припинений у зв`язку із закінченням строку. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договору. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.
53.        Конституційний Суд України у Рішенні від 04 вересня 2019 року                                     № 6-р(ІІ)/2019 зазначив, що не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватися з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів. Особливості трудового контракту не можуть бути підставою для незастосування до працівників, які працюють відповідно до укладеного контракту, інших положень трудового законодавства.
54.        Судами попередніх інстанцій встановлено, що трудові відносини 
ОСОБА_1 та АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» були врегульовані контрактом з керівником дочірнього підприємства № 245 від 22 червня 2021 року, який було укладено строком на один рік - з 22 червня 2021 року до 
22 червня 2022 року (пункт 31 контракту).
55.        Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 2 
від 24 лютого 2022 року та довідкою командира військової частини НОМЕР_1 молодший лейтенант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію».
56.        Наказом АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» № 70-ВК від 22 червня 2022 року ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв'язку із закінченням строку контракту.
57.        Спірні правовідносини стосуються питання про поширення гарантій, встановлених статтею 119 КЗпП України, на працівників, які працювали умовах строкового трудового договору (контракту), після закінчення строку такого трудового договору.
58.        Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
59.        Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
60.        Згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».
61.        Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
62.        Згідно з Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303 про часткову мобілізацію, затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII, в Україні почав діяти особливий період.
63.        24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, який триває досі.
64.        Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17).
65.        Відповідно до частин першої-третьої статті 119 КЗпП України, у редакції, яка діяла на час виникнення спірних, на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
66.        Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
67.        За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
68.        З набранням чинності Законом України № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участі працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом. З 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, водночас несе обов`язок зберігати за цими працівниками місце роботи і посаду.
69.        Гарантії, визначені у частині третій статті 119 КЗпП України, не поширюються лише на осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту, а в частині збереження місця роботи, посади - також на осіб, які займали виборні посади в органах місцевого самоврядування та строк повноважень яких закінчився (частина п`ята статті 119 КЗпП України).
70.        Верховний Суд у постанові від 25 липня 2018 року у справі                  № 761/33202/16-ц  зазначив, що чинне законодавство не передбачає можливості розірвання трудових відносин з працівником, призваним на військову службу. Припинення трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору з працівником, призваним на військову службу, можливе тільки після закінчення проходження військової служби, тому наказ начальника  про звільнення працівника з роботи на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України є незаконним.
71.        У постановах від 13 червня 2018 року у справі № 813/782/17, від 06 лютого 2020 року у справі № 818/777/17 Верховний Суд підкреслив, що  чинне законодавство не передбачає можливості розірвання трудових відносин з працівником, призваним на військову службу, за жодних обставин. Припинення трудового договору на підставі пунктів 2, 3 статті 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку трудового договору з працівниками, призваними на військову службу, можливо тільки після закінчення проходження військової служби (дня фактичної демобілізації). Чинним законодавством не встановлено жодних відмінностей між правовим становищем працівників, які уклали строкові трудові договори, та працівників, що працюють за безстроковими трудовими договорами, зокрема, й щодо поширення на них установлених законом гарантій, пільг і компенсацій, тому передбачені   статтею 119 КЗпП України   гарантії поширюються на всіх без винятку працівників незалежно від того, працюють вони за строковим чи безстроковим трудовим договором.
72.        Отже закон не встановлює винятків чи особливих умов застосування гарантій, передбачених частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», частиною третьою статті 119 КЗпП України, залежно від умов трудового договору, зокрема і строку його дії. Такі гарантії щодо збереження місця роботи і посади не поширюються лише на осіб, які займали виборні посади в органах місцевого самоврядування та строк повноважень яких закінчився (частина п`ята статті 119 КЗпП України).
73.        Звільнення працівників, з якими роботодавцем було укладено строкові трудові договори і які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період, є можливим не раніше дня закінчення дії особливого періоду або дня фактичного звільнення з військової служби.
74.        Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції неправильно застосував перелічені норми матеріального права, зробив висновки, які не відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 25 липня 2018 року у справі № 761/33202/16-ц  (провадження № 61-809св18), від 13 червня 2018 року у справі № 813/782/17, від 06 лютого 2020 року у справі № 818/777/17, і дійшов неправильного висновку про законність звільнення військовослужбовця   ОСОБА_1 , призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, з роботи у ДП «Черкаський облавтодор».
75.        Суд апеляційної інстанції не звернув достатньої уваги, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, ураховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого              2022 року у справі № 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі 
№ 910/8115/19(910/13492/21)). Зокрема, суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що у справі № 753/4969/23 Верховним Судом не вирішувалося питання щодо гарантій, наданих військовослужбовцям, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
76.        Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
77.        З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскарженого судового рішення суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями 402, 409, 413, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Деркач Сергій Степанович, задовольнити.
2.           Постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2025 року скасувати. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 листопада 
2024 року залишити в силі.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                     О. В. Білоконь
 
                                                                                              О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович