ПОСТАНОВА                                                           
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                         
                                                                                                                    
01 жовтня 2025 року                                                                 
м. Київ                                                                                         
 
справа № 495/8627/22
провадження № 61-6224св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Лідовця Р. А., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 , 
відповідачка -  ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Гули Андрія Сергійовича, на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2023 року у складі судді Боярського О. О. та постанову Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2025 рокуу складі колегії суддів: Карташова О. Ю., Коновалової В. А., Кострицького В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
1.           У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до 
ОСОБА_2 про стягнення коштів, набутих та збережених без достатньої правової підстави.
2.           Позов обґрунтовано тим, що 24 жовтня 2016 року між нею та відповідачкою укладено попередній договір, яким сторони зобов`язалися укласти договір купівлі-продажу квартири за адресою: 
АДРЕСА_1 у строк до 31 грудня 2018 року.
3.           На підставі попереднього договору позивачка сплатила відповідачу 
20 800,00 дол. США, що підтверджується узгодженим сторонами графіком платежів.
4.           Відповідно до пункту 5 попереднього договору позивачка ( ОСОБА_1 ) передала, а відповідачка ( ОСОБА_2 ) отримала 137 800,00 грн (еквівалент 
5 300,00 дол. США за курсом на день сплати). Залишкова сума, що підлягала виплаті, становила 590 200,00 грн (еквівалент 22 700,00 дол. США). 
5.           Відповідно до угоди про графік погашення виплат позивачкою було сплачено на користь відповідачки та її підписом підтверджено отримання грошових коштів 
в наступному розмірі: 02 листопада 2016 pоку - у розмірі 800,00 дол. США; 05 грудня 2016 року - 900,00 дол. США; 04 лютого 2017 року - 1 200,00 дол. США; 01 березня 2017 року - 1 000,00 дол. США; 02 квітня 2017 року - 1 000,00 дол. США; 14 травня 2017 року - 500,00 дол. США; 15 липня 2017 року - 500,00 дол. США; 02 вересня 
2017 року - 500,00 дол. США; 03 вересня 2017 року - 1 500,00 дол. США; 05 грудня 2017 року - 400,00 дол. США; 26 березня 2018 року - 700,00 дол. США; 23 травня 2018 року - 500,00 дол. США; 31 травня 2018 року - 500,00 дол. США; 03 жовтня 
2018 року - 500,00 дол. США; 01 серпня 2018 pоку - 500,00 дол. США; 13 травня 
2019 року - 1 000,00 дол. США; 21 листопада 2019 року - 2 000,00 дол. США; 
18 грудня 2019 року - 1 000,00 дол. США; 20 січня 2020 року - 500,00 дол. США.
6.           Загальна сума коштів, сплачених позивачкою на користь відповідачки, відповідно до графіка платежів, з урахуванням платежу в розмірі 5 300,00 дол. США, становить 20 800,00 дол. США.
7.           Отримання відповідачкою вищевказаних коштів підтверджується підписами сторін як у попередньому договорі, так і у графіку виплат.
8.           Незважаючи на умову попереднього договору про укладення основного договору не пізніше 31 грудня 2018 року, після спливу цього строку відповідачка продовжувала приймати від позивачки кошти за графіком виплат.
9.           У встановлений сторонами строк основний договір купівлі-продажу укладено не було з причин, що не залежали від позивачки, та за відсутності дій відповідачки щодо виконання умов попереднього договору. 
10.        У вересні 2022 року позивачка звернулася до відповідачки з претензією, надіславши її кур`єрською службою та через месенджер «Viber», проте остання залишилася без відповіді, що свідчить про відсутність наміру ОСОБА_2 повернути отримані кошти або укласти договір купівлі-продажу квартири.
11.        З огляду на викладене, ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеним позовом про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, в розмірі 20 800,00 дол. США, що в еквіваленті до гривні становить 760 448,00 грн, набутих без достатньої правової підстави.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
12.        Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 
від 20 вересня 2023 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти, набуті без достатньої правової підстави в розмірі 20 800,00 дол. США, що в еквіваленті до гривні становить 760 448,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 
7 604,50 грн.
13.        Міськрайонний суд, із висновками якого погодився і апеляційний суд, мотивував своє рішення тим, що відповідачка хоча і отримала грошові кошти на виконання вимог договору, проте порушила умови попереднього договору купівлі-продажу квартири щодо укладення основного договору у встановлений строк, 
а тому грошові кошти, сплачені ОСОБА_1 на виконання вимог такого договору, набуто відповідачкою без достатньої правової підстави.
14.        Водночас міськрайонний суд, з висновками якого погодився і апеляційний суд, відхилили заяву відповідачки про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.
15.        На переконання судів попередніх інстанцій, оскільки платежі за попереднім договором становлять єдину суму, пов`язану з придбанням квартири, кінцевим строком звернення до суду є 20 січня 2023 року, оскільки позивачка дізналась про порушення своїх прав після 20 січня 2020 року (остання виплата за графіком погашення).
16.        Водночас судами зауважено, що оскільки 06 вересня 2022 року позивачка направила претензію із проханням повернути кошти або укласти договір, яку відповідачка ігнорувала, строк позовної давності необхідно обчислювати саме 
з дати направлення останньої, відповідно, строк позовної давності спливає 
06 вересня 2025 року, що свідчить про відсутність підстав для застосування наслідків спливу строків позовної давності.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
17.        У травні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Гули А. С., на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року у вказаній справі.
18.        Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2025 рокуклопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Гули А. С., про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено.
Поновлено  ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2023 року та постанови Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року.
Відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 
19.        Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
20.        У касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
21.        Підставою касаційного оскарження вказує неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 401/3856/16-ц, від 04 серпня 2021 року в справі № 185/446/18, від 03 листопада 2021 року в справі № 334/4600/15-ц, від 07 квітня 2023 року в справі № 487/5580/20, від 13 квітня 2023 року в справі № 752/14363/21, від 31 травня 2023 року в справі № 947/26577/19 (пункт 1 частини другої 
статті 389 ЦПК України).
22.        Також, у якості підстав касаційного оскарження судових рішень зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України); недослідження зібраних у справі доказів та необґрунтоване відхилення клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
23.        Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки не дослідили укладений між сторонами попередній договір як правочин на предмет його дійсності.
24.        Відтак, на переконання заявника, правочин було вчинено у простій письмовій формі, що свідчить про його нікчемність, а встановлення нікчемності правочину 
у справі, що є предметом перегляду, має значення для подальшої правової оцінки наслідків його виконання.
25.        Додатково заявник звертає увагу на помилковість висновків судів попередніх інстанцій щодо звернення позивачки до суду в межах строку позовної давності, оскільки спірні правовідносини між сторонами склалися з попереднього договору та графіку виплат, як додатку до нікчемного договору, та, відповідно, про пов`язаність всіх платежів між собою як єдиної суми.
26.        Так, зважаючи на те, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю, укладений між сторонами попередній договір у силу своєї нікчемності, на переконання заявника, не породжує юридичних наслідків, передбачених останнім, а тому обов`язок із повернення коштів, отриманих за таким договором, настає у набувача відразу, оскільки володіння на підставі нікчемного договору вважається безпідставним, суди попередніх інстанцій, на переконання заявника, помилково визначили момент початку перебігу строку позовної давності.
27.        Крім того, суди не врахували суперечливу поведінку позивачки, яка, усвідомлюючи факт спливу строку для укладення основного договору (31 грудня 2018 року), продовжувала здійснювати платежі після припинення зобов`язань.
28.        Таким чином, кошти, сплачені після 31 грудня 2018 року, не можуть бути предметом повернення, оскільки позивачка знала про відсутність обов`язку здійснювати їх сплату.
29.        Вищевказане, на переконання заявника, підтверджує непослідовність та суперечливість дій позивачки і свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
30.        У вересні 2025 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Каланжова В. І., засобами поштового зв`язку надійшов відзив на касаційну скаргу за підписом ОСОБА_1 , в якому заявником порушується питання про поновлення строків на подачу останнього з підстав проходження ОСОБА_1 служби у Збройних Силах України, перебуванням у зоні активних бойових дій та, як наслідок, неможливості подати відзив у встановлений судом строк.
31.        Колегія суддів вважає відсутніми підстави для продовження строку подачі відзиву з наведених заявником обставин, оскільки з матеріалів цивільної справи вбачається, що копія касаційної скарги була направлена до електронного кабінета адвоката Каланжова В. І., який відповідно до доданих до відзиву матеріалів здійснює представництво інтересів ОСОБА_1 у суді касаційної інстанції, у системі «Електронний суд» та доставлена до останнього 27 травня 2025 року, що свідчить про обізнаність адвоката щодо касаційного перегляду справи.
32.        Більше того, колегія суддів враховує, що представництво інтересів 
ОСОБА_1 як у міськрайонному суді, так і в суді апеляційної інстанції також здійснював адвокат Каланжов В. І., відповідно, останньому було відомо про судовий розгляд спору.
33.        Відтак, у зв`язку із подачею відзиву із пропуском строку, встановленого ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2025 року та відсутністю підстав для його продовження, останній не приймається судом касаційної інстанції до уваги та залишається без розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
34.        Судами попередніх інстанцій встановлено, що 24 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір, згідно якого сторонами було обумовлено продаж квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (Т.1, а.с.10-12).
35.        Відповідно до змісту договору сторони зобов`язалися укласти основний договір купівлі-продажу квартири у термін до 31 грудня 2018 року.
36.        В обумовлений договором термін договір купівлі-продажу між сторонами укладено не було з незалежних від позивачки причин та відсутності дій відповідача щодо його укладення.
37.        На підставі попереднього договору ОСОБА_1 було сплачено на користь ОСОБА_2 особисто грошову суму у загальному розмірі 20 800,00 дол. США, що підтверджується графіком платежів (Т.1, а.с.13-19).
38.        Відповідно до змісту пункту 5 попереднього договору від 24 жовтня 2016 року в рахунок сплати за об`єкт нерухомості покупець ( ОСОБА_1 ) передала, 
а продавець ( ОСОБА_2 ) отримала 137 800,00 грн, що еквівалентно 
5 300,00 дол. США згідно із курсом на день сплати.
39.        Залишкова сума, що підлягала виплаті, складала: 590 200,00 грн, що еквівалентно 22 700,00 дол. США. 
40.        Відповідно до угоди про графік погашення виплат позивачкою було сплачено на користь відповідачки та її підписом підтверджено отримання коштів 
у наступному розмірі: 02 листопада 2016 pоку - 800,00 дол. США; 05 грудня 
2016 року - 900,00 дол. США; 04 лютого 2017 року - 1 200,00 дол. США; 01 березня 2017 року - 1 000,00 дол. США; 02 квітня 2017 року - 1 000,00 дол. США; 14 травня 2017 року - 500,00 дол. США; 15 липня 2017 року - 500,00 дол. США; 02 вересня 
2017 року - 500,00 дол. США; 03 вересня 2017 року - 1 500,00 дол. США; 05 грудня 2017 року - 400,00 дол. США; 26 березня 2018 року - 700,00 дол. США; 23 травня 2018 року - 500,00 дол. США; 31 травня 2018 року - 500,00 дол. США; 03 жовтня 
2018 року - 500,00 дол. США; 01 серпня 2018 року - 500,00 дол. США; 13 травня 
2019 року - 1 000,00 дол. США; 21 листопада 2019 року - 2 000,00 дол. США; 
18 грудня 2019 року - 1 000,00 дол. США; 20 січня 2020 року - 500,00 дол. США.
41.        Загальна сума усіх виплат (за графіком платежів та із врахуванням платежу 
у розмірі 5 300,00 дол. США шляхом складання усіх сум) склала 20 800,00 дол. США, які позивачка сплатила на користь відповідачки та які остання отримала, що підтверджено відповідними підписами, як у попередньому договорі, так і у графіку виплат.
42.        Незважаючи на те, що попередній договір містив умови, що основний договір має бути укладений не пізніше 31 грудня 2018 року, після спливу кінцевої дати для укладання основного договору купівлі-продажу квартири відповідачка продовжувала приймати кошти за графіком виплат.
43.         ОСОБА_1 у вересні 2022 року за допомогою засобів кур`єрського поштового зв`язку та шляхом надсилання повідомлення у мобільному додатку-месенджері «Viber» направила ОСОБА_2 претензію із вимогою щодо повернення коштів або оформлення права власності на нерухоме майно, проте відповідачкою претензії були проігноровані, що було сприйнято позивачкою як небажання повертати кошти або відчужувати квартиру за договором купівлі-продажу.
44.        У зв`язку із зазначеним ОСОБА_1 у жовтні 2022 року звернулася до суду із позовом про стягнення коштів, набутих та збережених без достатньої правової підстави.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
45.             Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
46.             Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу.
47.             Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
48.             Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
49.             Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
50.             У справі, що переглядається, між сторонами виник спір щодо повернення безпідставно набутих грошових коштів, отриманих відповідачкою.
51.        Районний суд, з висновками якого погодився апеляційний суд, задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 , встановивши, що відповідачка отримала від позивачки грошові кошти на виконання попереднього договору купівлі-продажу квартири, проте не уклала основного договору у визначений строк. Отже, сплачені кошти були набуті та збережені відповідачкою без достатньої правової підстави. 
52.        Водночас міськрайонний суд, з висновками якого погодився апеляційний суд, відхилив заяву відповідачки про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, мотивуючи це тим, що платежі за попереднім договором становлять єдину суму, пов`язану з придбанням квартири, а тому кінцевим строком звернення до суду є 20 січня 2023 року, з урахуванням здійснення останнього платежу 20 січня 
2020 року.
53.        Колегія суддів погоджується із такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.
54.        Щодо посилань касаційної скарги на недослідження попереднього договору на предмет дійсності колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
55.        Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право 
в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
56.        Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
57.        Відповідно до положень ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
58.        Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
59.        Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частини перша, друга статті 264 ЦПК України).
60.        Відповідно до правового висновку, викладеного у змісті постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
61.        У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони 
у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Процесуальний закон не містить підстав не враховувати при розгляді спору підстави позову, які заявив позивач. Вищезазначений висновок викладено у змісті постанови Верховного Суду від 05 серпня 2025 року у справі № 372/6438/23 (провадження № 61-5521св25).
62.        Відповідно до постанов Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 
2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 
2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту, оскільки не призводить до реального відновлення порушених прав, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.
63.        Водночас у разі наявності спору щодо правових наслідків нікчемного правочину, якщо одна зі сторін або інша заінтересована особа вважає його нікчемним, такі особи не позбавлені права звернутися до суду з позовом про застосування наслідків недійсності (нікчемності) правочину. У межах такого розгляду суд перевіряє доводи, наведені на обґрунтування позовних вимог, та 
у мотивувальній частині рішення, застосувавши норми матеріального права, підтверджує або спростовує обставину нікчемності правочину.
64.        Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду із позовом, на обґрунтування позовних вимог посилалася виключно на неукладення договору купівлі-продажу квартири у визначений попереднім договором термін, 
а відтак вважала, що відповідачка безпідставно набула та зберігає у себе грошові кошти, сплачені нею на виконання умов попереднього договору, тобто грошових коштів, які передавалися в рахунок вартості об`єкта нерухомості.
65.        Позовна заява не містить доводів чи посилань на нікчемність попереднього договору, що дає підстави для висновку про необґрунтованість доводів касаційної скарги щодо невстановлення нікчемності правочину, оскільки суди попередніх інстанцій розглянули справу саме в межах заявлених вимог і поданих учасниками справи доказів.
66.        Щодо посилань касаційної скарги на пропуск заявником строків позовної давності при зверненні до суду колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
67.        Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають 
у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 13 лютого 2019 року 
у справі № 320/5877/17).
68.        Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
69.        Відповідно до частини третьої статті 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 
4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його 
у себе за рахунок іншої особи.
70.        За змістом частини першої статті 1213 ЦК України саме набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.
71.        Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, 
у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.
72.        Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 
б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
73.        Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), 
а й станом на час розгляду спору.
74.        Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
75.        Таким чином, кондикційний позов має відносний характер. Суб`єктами зобов`язань, що виникають у результаті набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, виступають: боржник - особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого); кредитор (потерпілий) - особа, за чий рахунок інша особа (боржник) набула майно або зберегла його у себе.
76.        Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду 
від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18).
77.        Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду 
від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18, від 23 квітня 2019 року у справі 
№ 918/47/18, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19).
78.        Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадок, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.
79.        Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
80.        Вищезазначені висновки викладені у постановах Верховного Суду України 
від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, від 25 жовтня 2017 року у справі 
№ 3-905гс17.
81.        Звертаючись до суду, ОСОБА_1 на обґрунтування позовних вимог зазначала, що між нею та ОСОБА_2 виникли правовідносини, спрямовані на укладення в майбутньому договору купівлі-продажу квартири, що були оформленні шляхом підписання в простій письмовій формі попереднього договору.
82.        Аналізуючи характер цих правовідносин, які мали місце між сторонами, колегія суддів доходить до висновку, що результатом останніх мало бути набуття 
ОСОБА_1 права власності на квартиру шляхом укладення договору купівлі-продажу за ціною, передбаченою попереднім договором. 
83.        В рахунок сплати об`єкта нерухомості позивачем було передано відповідачці грошові кошти у розмірі 20 800,00 дол. США.
84.        Договір купівлі-продажу квартири між сторонами укладено не було.
85.        Позивачка 06 вересня 2022 року направила на адресу відповідачки претензію, у змісті якої просила повернути сплачені грошові кошти або укласти договір купівлі-продажу квартири, водночас відповідь на вищевказану вимогу відповідачкою не надано.
86.        Відповідно до статей 256, 257, 260 ЦК України позовна давність - це строк, 
у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.
87.        Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (частина перша статті 254 ЦК України).
88.        Згідно із частинам першою та третьою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.
89.        Судами встановлено, що сторони почали виконання попереднього договору купівлі-продажу квартири з 24 жовтня 2016 року, визначивши у його змісті кінцевий строк укладення основного договору - до 31 грудня 2018 року. Незважаючи на закінчення цього строку, сторони продовжували вчиняти дії, які фактично підтверджували намір реалізувати укладений договір, зокрема у формі здійснення позивачкою платежів та прийняття відповідачкою грошових коштів, що підтверджується змістом угоди про графік погашення виплат. Зокрема, позивачка почала передавати відповідачці грошові кошти з 02 листопада 2016 року, відповідно до угоди про графік погашення виплат. Незважаючи на те, що договір купівлі-продажу не було укладено в обумовлений сторонами термін (до 31 грудня 
2018 року), сторони продовжували вчиняти дії, що підтверджували їх наміри договір купівлі-продажу квартири у майбутньому (позивачка - передавати грошові кошти, 
а відповідачка - приймати).
90.        Відтак, врахувавши характер спірних правовідносин між сторонами, оцінивши підстави та обґрунтування позову, який, своєю чергою, обґрунтовувався виключно набуттям та збереженням відповідачкою грошових коштів без достатньої правової підстави, а також виходячи з того, що кошти, сплачені позивачкою, становлять єдину суму, яка передавалася в рахунок оплати за квартиру, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій щодо правильності обчисленого строку позовної давності, оскільки саме після ігнорування відповідачкою вимоги про укладення договору купівлі-продажу, позивачці стало достеменно відомо про порушення своїх прав.
91.        Також колегія суддів вважає правильним визначений судами попередніх інстанцій розмір безпідставно отриманих позивачем грошових коштів, що підлягав стягненню з відповідачки з огляду на таке.
92.        Як вже зазначалось колегією суддів, при зверненні до суду із позовом 
ОСОБА_1 просила стягнути із відповідачки безпідставно набуті останньою грошові кошти у зв`язку із неукладенням договору купівлі-продажу квартири, 
в рахунок оплати за яким і передавались грошові кошти. 
93.        Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно навіть і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. 
94.        Відсутність же правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
95.        За таких обставин колегія суддів вважає безпідставними доводи заявника щодо суперечливої поведінки позивачки, оскільки саме дії відповідачки у вигляді прийняття платежів після 31 грудня 2018 року із подальшим ігноруванням досудової вимоги позивачки в частині укладення договору купівлі-продажу квартири або повернення грошових коштів свідчать про неправомірне набуття та утримання грошових коштів, належних позивачці.
96.        Доводи заявника стосовно неврахувавання судами правових висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 401/3856/16-ц, від 04 серпня 2021 року в справі № 185/446/18, від 03 листопада 2021 року в справі 
№ 334/4600/15-ц, від 07 квітня 2023 року в справі № 487/5580/20, від 13 квітня 
2023 року в справі № 752/14363/21, від 31 травня 2023 року в справі № 947/26577/19 не заслуговують на увагуз огляду на те, що вищезазначеніпостанови, на які посилаєтьсязаявник хоча і ухвалені у подібних правовідносинах, проте за інших фактичних обставин.
97.        Підсумовуючи, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи та у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
98.        Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
99.        Згідно із пунктами 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
100.     Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
101.     Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Гули Андрія Сергійовича,залишити без задоволення.
2.           Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2025 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Є. В. Синельников    Р. А. Лідовець   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович