ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 жовтня 2025 року                                 
м. Харків
справа № 643/13569/23
провадження № 22-ц/818/3309/25
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Яцини В.Б., 
за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 , 
третя особа: Державний нотаріус П`ятої ХМДНК Литвиненко Юлія,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 березня 2025 року у складі судді Афанасьєва В.О.,-
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визначити додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом двох місяців з дня набрання рішенням законної сили.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що  ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з частки квартири АДРЕСА_1 . 24.02.2022 в зв`язку з військовою агресією рф позивач уїхала до Фінляндії та повернулася лише у жовтні 2022. ОСОБА_5 , який є тестем позивача та мав дружні зв`язки з померлим ОСОБА_4 , перебираючи документи, які йому залишив померлий на зберігання, знайшов його заповіт на ім`я ОСОБА_1 та повідомив позивачу, що на неї складено заповіт. 20 листопада 2023 року позивач звернулася до Державного нотаріуса п`ятої ХМДНК щодо можливості отримання свідоцтва на спадщину, але отримала від нотаріуса постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії в зв`язку з пропуском строку на подання заяви на прийняття спадщини. Зазначає, що причиною пропуску строку на звернення до нотаріуса була необізнаність позивача про смерть спадкодавця та складання на неї заповіту. 
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27 березня 2025 року позовні вимоги задоволено. Визначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , протягом двох місяців з дня набрання рішенням суду законної сили.
Рішення мотивовано тим, що  у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини судом враховано свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Доведена необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини та підставою для надання позивачці додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та ухвалив рішення що не відповідає дійсним обставинам у справі та вимогам закону. Зазначені позивачем причини надання їй додаткового строку для звернення з заявою про прийняття спадщини належним чином не доведені. Судом не взято до уваги перетин кордону позивачкою влітку 2022 року та відсутність з її боку активних дій для встановлення істини про наявність заповіту. ОСОБА_1 відноситься до кола спадкоємців за законом, оскільки є онукою спадкодавця, знала про існування заповіту з моменту його складання та її було повідомлено про смерть дідуся у день його смерті. Зазначені обставини підтверджені поясненнями відповідачки, показаннями свідків, письмовою заявою ОСОБА_6 , якого суд безпідставно відмовився допитати у якості свідка, що є порушенням процесуальних норм. Суд також помилково застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, що втратили чинність. Єдиний свідок який доводить позицію позивачки є її свекром та не міг спілкуватися зі спадкодавцем на початку 2022 року, оскільки останній був дуже хворий, що також підтвердили допитані в суді свідки. Тому суд помилково вважав, що позивачкою доведений факт своєї необізнаності про існування заповіту та задовольнив позов. 
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 та її представника, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.
Як встановлено судом ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Харків Харківської області помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується даними свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 , зареєстрованого Нововодолажським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 11.03.2022.
Згідно даних свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_2 від 01 серпня 2005 року квартира АДРЕСА_1 , належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_7 . 
16 листопада 2018 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Карафетовою К.В., зареєстрований в реєстрі за № 2489, за яким належну йому на праві приватної власності частку квартири АДРЕСА_1 заповів його онуці ОСОБА_8 . Заповіт до його підписання уголос прочитаний заповідачем і власноруч підписаний ним у присутності нотаріуса ( т. 1 а.с. 8).
Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 07.03.2019, ОСОБА_8 уклала шлюб з ОСОБА_9 , прізвище після державної реєстрації дружини – ОСОБА_10 ( т.1 а.с. 13).
Згідно даних спадкової справи із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 до державного нотаріуса ХМДНК у встановлений законом строк звернулася ОСОБА_11 ( т. 1 а.с. 54) 
21.09.2023 ОСОБА_12 уклала шлюб з ОСОБА_6 , у зв`язку із чим змінила прізвище на ОСОБА_13 ( т.1 а.с. 45).
27.11.2023 державним нотаріусом П`ятої Харківської нотаріальної контори, було винесено постанову про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_4 , у зв`язку з пропуском строку, встановленого для подачі заяви про прийняття спадщини ( т.1 а.с. 68).
Відповідно до відповіді Державної прикордонної служби України від 05.06.2024 ОСОБА_14 перетинала кордон України 27.06.2022 – в`їзд, 30.06.2022 виїзд та 06.10.2022 – в`їзд ( т.1 а.с. 141).
Згідно даних копії лікарського свідоцтва про смерть № 152 від 02.03.2022 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , основною причиною смерті зазначені: хронічне орушення мозкового кровообігу, церебральний атеросклероз ( т. 1 а.с. 109). 
Даними копії висновку № 1117 від 23.02.2022 підтверджується, що ОСОБА_4 проживав за адресою: АДРЕСА_2 та через наявність порушень функцій організму потребував догляду дома ( т. 1 а.с. 108)
Даними копії заповіту складеного ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_11 від 16.11.2018 року підтверджується, що ОСОБА_7 заповіла належну їй частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 своїй донці – ОСОБА_11 ( т.1 а.с. 44).
Допитаний в якості свідка ОСОБА_5 пояснив, що є свекром позивача. З ОСОБА_4 у нього близьких стосунків не було. Вони були сватами. Приблизно 30.12.2021 ОСОБА_4 передав йому пакет з документами для подальшої передачі сину ОСОБА_15 . Він поклав папку до накладних і забув про неї. 24.02.2022 з ранку у них в селі вже стояли російські танки. Магазин було розграбовано. Після звільнення у травні 2022 року, вони боялися заходити до магазину. Лише на початку листопада 2023 магазин розмінували і він зміг туди потрапити та знайшов папку із документами які йому передав ОСОБА_4 . Там був заповіт, який він передав своєму сину ОСОБА_15 , який є чоловіком позивача. В липні 2022 позивач приїжджала на два дні і через дві доби поїхала до Фінляндії.
Допитаний в якості свідка ОСОБА_16 пояснив, що є сусідом дружини померлого ОСОБА_4 , з померлим спілкувався мало. Перед тим, як він помер, стан його здоров`я погіршився. Одного разу ОСОБА_4 навіть впав, та не міг піднятися. Жили вони за адресою: АДРЕСА_3 . Про заповіт йому нічого не відомо.
Допитана в якості свідка ОСОБА_17 пояснила, що ОСОБА_4 був її дідусем, вона його онука. У 2018 році її сестра ОСОБА_1 , ОСОБА_18 , яка є її мамою та дідусь і бабуся ОСОБА_7 їздили до нотаріуса та оформлювали заповіт на квартиру яка належала бабусі та дідусю. Оформили заповіт на ОСОБА_11 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 їм повідомили, що дідусь помер. Ганні було відомо про заповіт. Сам заповіт вона не бачила. Заповіт оформлювався за присутності ОСОБА_1 . Це відомо їй зі слів родичів.
Згідно письмової заяви ОСОБА_6 від 20.02.2024 та від 17.02.2025 , він був свідком, та приймав безпосередню участь при оформленні заповіту. На той час у нього з відповідачкою були лише робочі стосунки. Він працював експертом з купівлі-продажу нерухомого майна, ОСОБА_3 одного разу скористалася його послугами. Після чого у листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернулась до нього з проханням, щоб він надав консультацію для її батьків, стосовно оформлення заповіту. Ним була надана консультація стосовно спадкування двокімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , та він погодився в майбутньому, якщо в тому буде потреба, надати юридичну допомогу при оформленні спадщини. Також під час зустрічі всі присутні між собою усно домовились, якщо хтось один зі спадкоємців буде доглядати спадкодавців, то інші спадкоємці відмовляться від своєї частки у спадщині, на користь спадкоємця, що доглядав спадкодавців. В обумовлений день і час, а саме 16 листопада 2018 року, він приїхав до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Карафетової Карини Вікторівни, ОСОБА_1 приїхала на своєму власному автомобілі КІА СЕЕО НОМЕР_4 і привезла спадкодавців, ОСОБА_4 і ОСОБА_7 . Вони забули дома документи на квартиру і він разом з ОСОБА_1 їздив за ними на своєму автомобілі. Коли все було готове, тоді ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_7 , розуміючи свої дії і діючи добровільно, пішли в кабінет до нотаріуса оформлювати заповіт, кожен на свою частку квартири. Я разом з позивачкою по цивільній справі ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_18 чекали в приміщенні нотаріальної контори. Коли заповіти були оформлені, ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_1 отримала особисто в руки заповіт і документи на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , а ОСОБА_7 , передала заповіт на належну їй частку цієї квартири своїй дочці ОСОБА_3 . Також в середині листопада 2021 року ОСОБА_4 захворів, а після грудня 2021 року і до самої смерті був прикутий до ліжка. За час хвороби спадкодавця ОСОБА_4 , ОСОБА_1 разом з ним за однією адресою не проживала і участі в догляді за ним і приймала ( т.1 а.с. 75 – 77, а.с. 211). 
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (статті 1261-1262 ЦК України). Згідно ч.1 ст.1266 ЦК України онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає серед живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.
Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, незнання положень закону тощо, то немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19).
З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до  пливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.
Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої палати Верховного Суду України від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту може бути оцінена як поважна причина пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі їх обізнаності про відсутність спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом. 
Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах – посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі.
При заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту, крім випадків, передбачених підпунктом 2.5 цього пункту (пункт 2.2. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5).
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на  себічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Згідно матеріалів справи та пояснень відповідачки наданих в суді апеляційної інстанції було встановлено, що позивачка є онукою спадкодавця. На час відкриття спадщини право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 мали його дружина – ОСОБА_7 та діти: донька – ОСОБА_19 ( відповідачка у справі) та син – ОСОБА_20 ( батько позивачки). Останній помер у листопаді 2024 року. ОСОБА_7 жива та проживає разом з відповідачкою. 
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідачка пояснила, що всім членам родини було відомо про існування заповіту після смерті ОСОБА_4 на користь ОСОБА_21 , проте, оскільки саме відповідачка здійснювала догляд та поховання спадкодавця, між членами родини була досягнута усна домовленість про те, що спадкове майно залишиться відповідачці. Тому саме вона звернулась з заявою про прийняття спадщини. 
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Згідно показань свідка ОСОБА_5 , останній отримав від ОСОБА_4 папку з документами, доступ до якої свідок отримав ляше восени 2023 року, після чого передав заповіт позивачці, що за балансом вірогідностей заслуговує на довіру.
Твердження відповідачки, надані нею копії лікарського свідоцтва про смерть № 152 від 02.03.2022 та висновку про невиліковну хворобу ОСОБА_4 від 23.02.2022, показання свідків про те, що за станом здоров`я ОСОБА_4 не міг спілкуватись з ОСОБА_5 наприкінці 2021 року та тим паче передати йому заповіт, показань ОСОБА_5 не спростовують.
Оскільки свідкам ОСОБА_16 та ОСОБА_17 безпосередньо не було відомо чи була позивач обізнана про існування заповіту, суд обґрунтовано не прийняв їхні показання в якості належних і достатніх доказів.
Згідно вимог ст.230 ЦПК України свідки, які ще не дали показань, не можуть перебувати в залі судового засідання під час розгляду справи та судом встановлено, що ОСОБА_6 протягом всього розгляду справи був присутнім в судових засіданнях в якості вільного слухача, тому суд обґрунтовано відмовив у його допиті в якості свідка, проте помилково не взяв до уваги і не надав оцінку наданим ним письмовим поясненням від 20.02.2024, що були надані останнім до початку розгляду справи по суті ( а.с. 75 – 77). 
Згідно зазначених показань ОСОБА_6 був свідком того, що ОСОБА_4 передав складений ним 16.11.2018 року заповіт разом з документами на квартиру позивачці безпосередньо після його складання. 
Разом з тим, судова колегія вважає що викладені ОСОБА_6 у письмових заявах свідчення є недостатнім доказом обізнаності позивачки про зміст заповіту ОСОБА_4 . 
Крім цього, надані суду матеріали спадкової справи № 278/2022, що була заведена за заявою ОСОБА_22 ( після укладнення шлюбу ОСОБА_3 ) містять відомості про перевірку нотаріусом даних про наявність заповіту ОСОБА_4 , разом з тим в них відсутні відомості про те що нотаріус здійснювала виклик спадкоємця за заповітом.
У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2020 року у справі № 130/2517/18, провадження № 61-14962св19, вказано, що «обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 вказував, що він не мав права на спадщину за законом у першу чергу, не знав про існування вищевказаного заповіту, тому не звертався до нотаріуса з відповідною заявою протягом визначеного законом строку»; «Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд касаційної інстанції у окремих своїх постановах керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Враховуючи обставини справи, наявності заповіту на користь позивача як спадкоємця майна ОСОБА_4, недобросовісну поведінку відповідачів та нотаріуса, а також наведені позивачем причини, які є об`єктивними та істотними труднощами, суди відповідно до положень частини третьої статті 1272 ЦК України дійшли правильного та обґрунтованого висновку, що наявні правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини».
З огляду на загальний принцип спадкового права про тайну заповіту та існування у спадкодавця інших спадкоємців за законом, які мали вищу чергу спадкування ніж позивачка, враховуючи, що остання не була повідомлена нотаріусом про наявність заповіту та довела що про зміст заповіту їй стало відомо лише у листопаді 2023 року від свідка ОСОБА_5 судова колегія погоджується з висновком суду про задоволення позову. 
Помилкове застосування судом першої інстанції Наказу Міністерства юстиції України від 03. 03.2004 № 20/5 зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 03.03.2004 за № 283/8882, який втратив чинність відповідно до п. 2 Наказу Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 зазначеного висновку суду не спростовує, оскільки аналогічне регулювання збережене законодавцем у нормативних актах, що застосовані апеляційним судом до спірних правовідносин.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та ( або) резолютивної частини. 
Оскільки доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, мотивувальну частину рішення слід доповнити висновками, викладеними в цій постанові щодо оцінки письмових пояснень ОСОБА_6 та посилання на ст. 63 Закону України «Про нотаріат» та Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5.
В іншій частині рішення суду належить залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційній суд 
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 – задовольнити частково.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 березня 2025 року – змінити. Доповнити мотивувальну частину рішення мотивами викладеними у дійсній постанові.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення виготовлено 15 жовтня 2025 року.

Головуючий                                                         О. Ю. Тичкова

Судді                                                                        О.В. Маміна 

                                                                       В.Б. Яцина