Номер провадження: 22-ц/813/1125/25 
Справа № 522/6438/14-ц
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08.07.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В., 
за участю секретаря судового засідання – Пересипка Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича 
на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2023 року 
у цивільній справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича про встановлення порядку виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2017 року по цивільній справі №522/6438/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
встановив:
У липні 2023 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитро Миколайович (далі - приватний виконавець Колечко Д.М., виконавець, заявник) звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із заявою (поданням) про встановлення порядку виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2017 року шляхом надання дозволу на примусову реалізацію (продаж) на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження нерухомого майна боржниці - ОСОБА_1 , а саме: квартири АДРЕСА_1 , що має загальну площу 105,9 кв.м. та житлову площу 53,1 кв.м., в якій зареєстрований неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування
Заява аргументована посиланням на те, що на примусовому виконанні знаходиться виконавче провадження №67028345 із виконавчого листа №522/6438/14, виданого Приморським районним судом міста Одеси від 02.05.2018 року, яким з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стягнуто борг у розмірі 8 757 951,65 гривень та судові витрати. 
В процесі виконавчих дій встановлено наявність у боржника банківських рахунків та списано 4 161,28 гривень, що є недостатнім для задоволення вимог боржника. За інформацією, наданою МВС України, ДФС, транспортні засоби за боржником не зареєстровані, на обліку ДФС не перебуває.
Також встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , яка є іпотечним майном за цим виконавчим провадженням. 
19.11.2021 року вимогою №67028345 зобов`язано боржницю надати безперешкодний доступ до вказаного майна, але під час виїзду на місце знаходження майна, доступ до квартири не надано, у зв`язку з чим приватним виконавцем було проведено опис квартири та складено відповідну постанову без доступу до внутрішніх приміщень квартири. 
Водночас у квартирі зареєстрований неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповіддю Департаменту надання адміністративних послуг від 30.11.2021 року за вих.П4-322830-ю/л. 
Вказані обставини ускладнюють виконання судового рішення, так як в матеріалах виконавчого провадження відсутній дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочину щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2023 року залишено без задоволення подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М.
У апеляційній скарзі приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М., посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про встановлення порядку виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2017 року.
За доводами скаржника проти протилежні висновки суду першої інстанції, виконавець може звернулись до суду із заявою із відповідним поданням, як у разі відсутності висновку органу опіки та піклування, так і у випадку відмови такого органу у надання відповідного дозволу. Також поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що іпотекодавець, всупереч умов договору та Закону, зареєструвала неповнолітнього у предметі іпотеки, не отримавши на це письмової згоди від іпотекодержателя, при цьому батько дитини – має інше зареєстроване місце проживання, отже задоволення подання виконавця не призведе до порушення прав дитини на житло.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат 
Якових Є.В., посилаючись на порушення виконавцем порядку звернення із відповідним поданням, невідповідності суми боргу, стягнутої рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2017 року та у первісному подання виконавця, та порушення прав малолітнього ОСОБА_5 у випадку реалізації квартири АДРЕСА_1 , вважає ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, яку просить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
У судовому засіданні представник скаржника приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. - адвокат Зауліна О.Г., підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги, яку просила задовольнити. Представник боржниці - ОСОБА_1 – адвокат Купенко А.І., підтримавши викладені у відзиву на апеляційну скаргу доводи, просив залишити таку без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. 
Стягувач у судове засідання, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи не з`явився, заяв про відкладення розгляду справи до суду не подавав, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю – доповідача, пояснення представника скаржниці за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувана ухвала суду відповідає вказаним вимогам.
Відмовляючи у задоволенні подання приватного виконавця Колечка Д.М., суд першої інстанції виходив з порушення виконавцем визначеного пунктом 30 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, абзацу сьомого пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1301/29431, Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ненаданні виконавцем належних та допустимих доказів на підтвердження того, що права малолітньої дитини не будуть порушені в разі звернення стягнення на житло, в якому вона зареєстрована.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, до якого суд дійшов з додержанням вимог матеріального закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин та у відповідності норм процесуального права, з огляду на таке.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджуються матеріалами справи, в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №522/6438/14 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.02.2017 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №ML508/026/2008 від 04.06.2008 в розмірі 8757951, 63 грн та судові витрати.
Постановою Одеського апеляційного суду від 02.11.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2017 року в частині вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення пені за кредитним договором скасовано. В задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення пені за кредитним договором відмовлено. В решті рішення суду в частині вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення залишку заборгованості за кредитом та відсотків залишено без змін.
Тобто постановою Одеського апеляційного суду від 02.11.2023 року, яка набрала законної сили, зменшено розмір стягнутої заборгованості до 1 882 701,66 грн (залишок заборгованості за кредитом та відсотків).
Частиною 2 статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (
Відповідно до частини 2 статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Згідно з частинами 1-3 статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.
Статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.
Стаття 19 СК України регулює участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів. Частина 6 цієї статті СК України визначає співвідношення повноважень цього органу та суду, встановлюючи, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Виконавець у виконавчому провадженні відповідно до законодавства України подібними повноваженнями не наділений. Разом з тим повноваження державного або приватного виконавця на мають того характеру та обсягів, які має суд, зокрема, в межах цивільного процесу. Обов`язки і права виконавців, закріплені в статті 18 Закону України "Про виконавче провадження", не відповідають широті повноважень та обов`язків суду, передбачених Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) для вирішення судових спорів. Як приклад можна навести статтю 19 СК України, яка передбачає право суду не погодитись з висновками органу опіки та піклування. Тоді як законодавство України, зокрема Закон України "Про виконавче провадження" такими повноваженнями державного або приватного виконавця не наділяє. Також, наприклад, державний або приватний виконавець позбавлений можливості встановлювати чи є у власності неповнолітніх дітей, місце проживання яких зареєстроване у квартирі, яка підлягає реалізації в рамках виконавчого провадження, інше житлове приміщення, чи мають вони право користування іншим житловим приміщенням. Для вирішення подібних питань державний або приватний виконавець і має звертатись до органів опіки та піклування для отримання відповідного дозволу, який має враховувати найкращий захист прав неповнолітніх дітей.
Аналогічні висновки викладено в пунктах 56, 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2021 у справі № 755/12052/19 (предмет позову - солідарне стягнення з боржника та поручителя кредитної заборгованості), тобто зі спору, що виник з подібних правовідносин.
За змістом положень частин 1- 3 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний та має право вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, в тому числі одержувати всі необхідні дозволи для проведення виконавчих дій.
В свою чергу згідно з пунктом 1 частини 5 та частиною 8 статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення. Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.
Відповідно до частин 1, 6 статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
Статтею 50 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється в разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.
Відповідно до абзацу 7 пункту 3 розділу ІІ Порядку № 2831/5 у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду (в електронній або паперовий формі).
У разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" (пункт 28 розділу VIII Інструкції № 512/5), що кореспондується з пунктом 3 розділу ІІ цієї Інструкції.
Вимога про отримання державним або приватним виконавцем дозволу органу опіки та піклування на реалізацію майна, право власності на яке або право користування яким належить неповнолітній дитині, встановлена задля додаткового забезпечення захисту прав цієї дитини, зокрема, передбачених статтями 17, 18 Закону України "Про охорону дитинства", статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", від можливого порушення.
Отже, враховуючи вимоги Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" та положення Інструкції № 512/5 державний або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна (схожий висновок викладено в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 751/15667/15-ц, від 25.11.2019 у справі № 718/482/15-ц, від 15.02.2023 у справі № 2-537/11).
Як вбачається зі змісту пунктів 66- 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866, з метою укладення правочинів щодо нерухомого майна, право власності або користування, яким має дитина, до органів опіки та піклування мають звертатися батьки або особи, які їх замінюють, тобто особи, які є власниками майна або законними представниками дитини, у разі якщо остання є власником, й заінтересовані в укладенні правочину.
Однак особливістю примусової реалізації майна в межах виконавчого провадження з метою забезпечення виконання судового рішення є те, що власник майна не є заінтересованою в його реалізації особою й, відповідно, свою волю не виявляє. Продаж такого майна ініціюється державним або приватним виконавцем через спеціальну установу, при цьому зацікавленою особою виступає є стягувач у виконавчому провадженні, а не боржник. Разом з тим, стягувач не має права вчиняти дії, пов`язані з передачею майна боржника на примусову реалізацію. В свою чергу боржник, як зазначалося, не є зацікавленою особою, що має наслідком ухилення його від звернення до органів опіки та піклування за отриманням дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти. В той же час, чинним законодавством не передбачено механізмів зобов`язання батьків або осіб, які їх замінюють, отримувати такий дозвіл у примусовому порядку.
Аналогічний висновок викладено в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 2-537/11 (предмет позову - стягнення з фізичної особи інфляційних втрат і 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання за договором позики), тобто зі спору, що виник з подібних правовідносин.
В зв`язку з вищенаведеним Велика Палата Верховного Суду в пункті 70 постанови від 26.10.2021 у справі № 755/12052/19 сформулювала висновки про те, що, на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання державним або приватним виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу державному або приватному виконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій державного або приватного виконавця та/або органу опіки та піклування.
Таким чином, державний чи приватний виконавець спочатку повинен звернутися за дозволом органу опіки та піклування для реалізації житлової нерухомості, право на користування якою мають діти, а в разі відмови органу опіки та піклування, державний чи приватний виконавець з метою виконання судового рішення та забезпечення дотримання прав дітей повинен звернутися до суду.
Аналогічні висновки викладено в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 лютого 2023 у справі № 2-537/11 та від 04 жовтня 2023 року у справі № 925/362/20 у спорах, що виникли з подібних правовідносин.
У зв`язку з цим колегія суддів не бере до уваги доводи скаржника про неврахування судом першої інстанції викладеного в постанові Верховного Суду від 15.02.2023 року №760/14086/22, висновок у якій не є релевантним, зокрема, апеляційний суд звертає увагу скаржника, що вказана постанова, попри протилежні доводи апеляційної скарги, не містить висновку про альтернативність процедури реалізації житлової нерухомості, право на користування якою мають діти.
Переглядаючи вказану справу, Верховний Суд не вирішував питання щодо обов`язку виконавця звернутись до органу опіки та піклування за отриманням дозволу на реалізацію арештованої квартири. Так, у справі №760/14086/22 державний виконавець звертався до органу опіки та піклування із клопотанням про надання дозволу на реалізацію арештованої квартири та отримав відмову. 
Тож, зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення подання приватного виконавця.
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" N 2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).
Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано. 
Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.
Інші доводи апеляційної скарги приватного виконавця КолечкаД.М., за своєю суттю зводяться до обґрунтування подання та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до суб`єктивного тлумачення норм права, висновків Верховного Суду та переоцінки доказів, що містяться у справі, яким судом надано належну правову оцінку, без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи. 
Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваної ухвали першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.
У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України
постановив:
Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича залишити без задоволення.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2023 року залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий                                                                  Ю.П. Лозко

Судді:                                                                         О.Ю. Карташов 

В.В. Кострицький