Справа № 149/1058/25
Провадження № 22-ц/801/2126/2025
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олійник  І. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року	Справа № 149/1058/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчука О. В.,
суддів: Сала Т. Б., Берегового О. Ю.,
за участю секретаря судового засідання Козюми Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку та визнання права на частку у спільній частковій власності зі стягненням грошової компенсації,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником – адвокатом Гуменюком Олександром Володимировичем, на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 29 липня 2025 рокуу м. Хмільник суддею цього Олійником І. В., дата складання повного тексту судового рішення 01 серпня 2025 року, 

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, який мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після якої сторони у справі успадкували по частці земельної ділянки площею 3,7394 га, кадастровий номер 0524883100:02:001:0125, розташованої на території Кропивнянської сільської ради Хмільницького району Вінницької області. 
Відповідач з часу оформлення своїх спадкових прав уникає участі в оформлені технічної документації щодо поділу земельної ділянки, що унеможливлює право позивача розпоряджатися спадковим майном, зокрема здавати його в оренду. 
Спільне користування цим майном також є неможливим, оскільки відповідач виїхала на постійне місце проживання до рф, отже є резидентом країни агресора, а тому її частка має бути примусово відчужена, що не завдасть їй істотної шкоди. 
На підставі викладеного, позивач просила суд припинити право спільної часткової власності  ОСОБА_2 на частки права власності на згадану земельну ділянку, визнати за позивачем право власності на частку вищевказаної земельної ділянки та стягнути з із позивача на користь відповідача грошову компенсацію у розмірі 54 410, 33 грн.
29.07.2025 року рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області у задоволенні вказаного вище позову відмовлено.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням,  ОСОБА_1 , через свого представника – адвоката Гуменюка О.В.,подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги адвокат Гуменюк О.В., зокрема, вказує, що перебування відповідача на постійному місці проживання у рф вказує на потенційне набуття нею статусу громадянки рф. 
Також скаржник зауважує, що відповідач не здійснює підприємницьку діяльність по обробітку земельної ділянки, що вказує на те, що позбавлення її права на частку із стягненням грошової компенсації не завдасть їй при цьому істотної шкоди.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін з огляду на таке.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
В ході розгляду справи встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3  померла, після чого її доньки  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 успадкували по  частці земельної ділянки площею – 3,7394 га,кадастровий номер 0524883100:02:001:0125, яка розташована на території Кропивнянської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 08.07.2017 року (а.с. 8).
Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 20.03.2025 року оціночна вартість зазначеної вище земельної ділянки складає 108 820, 65 грн (а.с. 10-11).
Також в матеріалах справи міститься квитанція про внесення позивачем вартості частки земельної ділянки, яка належить відповідачу, на депозитний рахунок суду у розмірі 54 410, 40 грн (а.с. 3).
Як вбачається із листа № 19/55512-25-Вих. від 07.07.2025 року Державної прикордонної служби України, відповідач 19.08.2018 року виїхала з України у пункті пропуску «Сеньківка» (а.с. 56).
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вважав, що, звертаючись до суду із позовом, позивач не довела порушення її прав зі сторони відповідача. На думку суду, недоведеними є доводи про неможливість розпорядження спадковими правами та оформлення технічної документації про поділ земельної ділянки, здійснення відповідачем перешкод у цьому.
Отже, підстав для припинення права спільної часткової власності відповідача на 1/2 частку земельної ділянки відсутні, тому суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 316 ЦК України передбачено що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Частинами першою, другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до частин першої-третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.12.2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) дійшла висновку, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.
Таким чином, у справі, що переглядається, для припинення права на частку у спільному майні на підставі позову іншого співвласника необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, тобто чи є відповідна частка незначною і не може бути виділена в натурі, або річ неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
У постановах Верховного Суду від від 11.12.2023 року у справі № 442/7979/21, від 10.01.2024 року у справі № 344/6767/14-ц  зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України). 
Оскільки позивач належними доказами не підтвердив існування обставин, відповідно до яких було б можливим примусове припинення права співвласника на частку відповідно до положень статті 365 ЦК України, а також того, що таке втручання у право власності відповідача є виправданим відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
При цьому, доводи апеляційної скарги про те, що відповідач перебуває за кордоном, що, на думку скаржника, вказує на потенційне набуття нею статусу громадянки іншої країни, не є тими обставинами, передбаченими пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, які б вказували на наявність підстав для припинення права відповідача на частку у спільному майні.
Між тим, частка  ОСОБА_2 у праві власності на спірну земельну ділянку є значною, що у відповідності до ч. 1 ст. 365 ЦК України, позбавляє суд можливості припинити її право на частку у спільному майні.
Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, що, в свою чергу, не дає підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану її представником – адвокатом Гуменюком Олександром Володимировичем, залишити без задоволення, а рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької областівід 29 липня 2025 року– без змін.
Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ним.
Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                О. В. Ковальчук

Судді:                                                                Т. Б. Сало

О. Ю. Береговий