ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 жовтня 2025 року 
м. Київ
справа № 260/4525/24
адміністративне провадження № К/990/32037/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
Головуючої судді -Желтобрюх І.Л.,
суддів: Білоуса О.В., Блажівської Н.Є.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року (суддя: Гаврилко С.Є.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2025 року (судді: Нос С.П., Гінда О.М., Шевчук С.М.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайт Вуд" до Головного управління ДПС у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
установив:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Лайт Вуд" (далі - позивач, ТОВ "Лайт Вуд", Товариство) звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС у Закарпатській області (далі- відповідач, ГУ ДПС у Закарпатській області) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 24 липня 2024 року №7340/07-16-07-06.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2025 року, позов задоволено.
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій відповідач звернувся із касаційною скаргою, в якій просить скасувати прийняті судами рішення й ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. 
Підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі скаржником зазначено неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадках, передбачених пунктами 1, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
В аспекті заявленої підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, відповідач звертає увагу на застосування судами попередніх інстанцій статей 598, 601 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 44 Податкового кодексу України (далі - ПК України) щодо обов`язку надання платником податків документів для перевірки, без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05.11.2024 року у справі № 580/90/23, від 29.05.2020 у справі №826/27811/15 та від 03.10.2023 у справі №420/534/20.
Наполягаючи на неповноті встановлення судами першої та апеляційної інстанцій обставин даної справи, заявник касаційної скарги посилається на те, що судами не було враховано, що ключові документи (акти звірки, заяви про зарахування зустрічних вимог) не були подані платником податків ані під час податкової перевірки, ані в межах подання заперечень на акт перевірки та не врахували відсутність переведення боргу від первісного контрагента - компанії S.C. CH Industrial Prod S.R.L. (Румунія) - до компанії Transit-UA s. r.o. (Словаччина), на користь якої були оформлені договори уступки права вимоги.
В аспекті заявленої підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України, відповідач звертає увагу на те, що надання позивачем документів (актів звірки, заяв про зарахування зустрічних вимог, актів про взаємозалік) виключно в межах судового розгляду не може вважатися належним доказом наявності або припинення зобов`язань. Адже жоден із цих документів не був поданий під час перевірки чи на стадії адміністративного оскарження висновків перевірки, попри передбачене Податковим кодексом право платника подавати пояснення і зауваження до акта перевірки. Це свідчить або про несвоєчасне (post fаctum) створення таких документів, або ж про їх приховування. 
У відзиві на касаційну скаргу позивач просить залишити оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін як законні й обґрунтовані, а скаргу контролюючого органу - без задоволення, повністю підтримуючи висновки й мотиви, з яких виходили суди при ухваленні рішень.
Опонуючи доводам відповідача в частині ненадання контролюючому органу під час податкової перевірки усієї сукупності документів, які підтверджують факт здійснення взаємозаліку зустрічних вимог, вказує на те, що відповідачем було отримано від ТОВ «Лайт Вуд» підтверджуючі документи щодо відступлення права вимоги та зарахування однорідних зустрічних вимог. Ці операції були також відображені в бухгалтерському та податковому обліку, однак відповідач під час здійснення перевірки такі документи не врахував, з посиланням на пункт 14-6 Постанови Правління Національного банку України «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» №18 від 24.02.2022. Жодних додаткових документів ні під час перевірки, ні під час адміністративного оскарження спірного податкового повідомлення-рішення податковим органом від Товариства не витребовувалось. 
Перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, матеріали справи, судові рішення, колегія суддів Верховного Суду виходить з такого. 
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 03 жовтня 2022 року між ТОВ «Лайт Вуд» та нерезидентом - S.C. CH Industrial Prod S.R.L. (Румунія) було укладено договір купівлі-продажу №1/10-2022, предметом якого був продаж обрізних пиломатеріалів з деревини бука; напівфабрикатів: заготовок струганих із заокругленими гранями для вішаків для одягу; виробів з деревини бука: нижній елемент (поперечний) вішалок для одягу круглої форми.
На виконання умов вказаного договору ТОВ «Лайт Вуд» експортувало товар згідно митних декларацій: UA305130/2022/036370 від 08.10.2022 на суму 9954,19 Євро, граничний строк надходження валютної виручки 05.04.2023; UA305130/2022/038310 від 22.10.2022 на суму 9954,75 Євро, граничний строк надходження валютної виручки 19.04.2023; UA3051300042990U7 від 29.11.2022 на суму 10776,38 Євро, граничний строк надходження валютної виручки 27.05.2023; UA305130043552 U1 від 03.12.2022 на суму 11566,87 Євро, граничний строк надходження валютної виручки 31.05.2023; UA305130044846 U9 від 14.12.2022 на суму 10777,80 Євро, граничний строк надходження валютної виручки 11.06.2023; UA305130000412 U0 від 09.01.2023 на суму 10777,80 Євро, граничний строк надходження валютної виручки 07.07.2023; UA305130002674 U7 від 03.02.2023 на суму 10777,80 Євро, граничний строк надходження валютної виручки 01.08.2023; UA305130004016 U1 від 17.02.2023 на суму 10180,47 Євро, граничний строк надходження валютної виручки 15.08.2023; UA305130005298 U4 від 03.03.2023 на суму 10777,80 Євро, граничний строк надходження валютної виручки 29.08.2023; UA305130006664 U7 від 17.03.2023 на суму 7592,64 Євро, граничний строк надходження валютної виручки 12.09.2023; UA305130008838 U1 від 05.04.2023 на суму 9089,43 Євро, граничний строк надходження валютної виручки 01.10.2023; UA305130010581 U1 від 23.04.2023 на суму 10682,31 Євро, граничний строк надходження валютної виручки 19.10.2023; UA305130011611 U0 від 03.05.2023 на суму 10275,24 Євро, граничний строк надходження валютної виручки 29.10.2023.
За даним договором купівлі-продажу №1/10-2022 від 03 жовтня 2022 року ТОВ «Лайт Вуд» було поставлено нерезиденту S.C. CH Industrial Prod S.R.L. (Румунія) товару на загальну суму 133183,38 Євро.
Нерезидентом  - «S.C. CH Industrial Prod s.r.l.» (Румунія) здійснено оплату на загальну суму 51642,87 Євро. Заборгованість S.C. CH Industrial Prod S.R.L. (Румунія) перед ТОВ «Лайт Вуд» за поставлений товар становила 81540,61 Євро.
Також, ТОВ «Лайт Вуд» як постачальником продукції 28 січня 2020 року було укладено з нерезидентом  - компанією «Transit-UA» (Словаччина) як покупцем договір поставки  № 1.
Відповідно до умов даного договору ТОВ «Лайт Вуд» взяло на себе зобов`язання поставити та передати у власність покупця дрова паливні твердолистих порід, пиломатеріали та напівфабрикати, а компанія «Transit-UA s.r.o.» - сплатити за цей товар.
На виконання даного договору компанією «TRANSIT-UA s.r.o.» було сплачено на користь ТОВ «ЛАЙТ ВУД» суму авансових платежів у розмірі 94015,47 Євро, в тому числі комісія банку у сумі 50 Євро, що підтверджується випискою з банківського рахунку ТОВ «ЛАЙТ ВУД», які були зараховані на валютний рахунок позивача, а саме: 1) згідно платіжної інструкції №1 від 12.08.2022 на суму 10000 Євро, зарахування коштів від TRANSIT-UA S.R.O. (Словаччина) INVOICE PROFORMA 18-TR/RO 10.08.2022; 2) згідно платіжної інструкції №1 від 23.08.2022 на суму 15000 Євро, зарахування коштів від TRANSIT-UA S.R.O. (Словаччина) INVOICE PROFORMA 19-TR/RO 23.08.2022; 3)згідно платіжної інструкції №1 від 02.09.2022 на суму 5000 Євро, зарахування коштів від TRANSIT-UA S.R.O. (Словаччина) INVOICE PROFORMA 20-TR/RO 31.08.2022; 4) згідно платіжної інструкції №1 від 30.09.2022 на суму 15000 Євро, зарахування коштів від TRANSIT-UA S.R.O. (Словаччина) INVOICE-PROFORMA 21-TR/RO 29.09.2022; 5) згідно платіжної інструкції №17345 від 28.12.2022 на суму 10767,80 Євро, зарахування коштів від TRANSIT-UA S.R.O. (Словаччина) INVOICE PROFORMA 22-TR/RO 23.12.2022; 6) згідно платіжної інструкції №12754 від 13.01.2023 на суму 10767,80 Євро, зарахування коштів від TRANSIT-UA S.R.O. (Словаччина) INVOICE PROFORMA 01-TR/RO 11.01.2023; 7) згідно платіжної інструкції №20890 від 06.02.2023 на суму 10767,80 Євро, зарахування коштів від TRANSIT-UA S.R.O. (Словаччина) INVOICE PROFORMA 03-TR/RO 31.01.2023; 8) згідно платіжної інструкції №18101 від 17.03.2023 на суму 7582,64 Євро, зарахування коштів від TRANSIT-UA S. R. O. (Словаччина) INVOICE PROFORMA 05-TR/RO 16.03.2023; 9) згідно платіжної інструкції №11469 від 30.03.2023 на суму 9079,43 Євро, зарахування коштів від TRANSIT-UA S.R.O. (Словаччина) INVOICE PROFORMA 06-TR/RO 29.03.2023
Позивачем не було поставлено компанії «Transit-UA» (Словаччина) товар, борг за авансовими платежами перед компанією «Transit-UA» (Словаччина) становив 94015,47 Євро.
В подальшому між ТОВ «ЛАЙТ ВУД», компанією «Transit-UA s.r.o.» (Словаччина) та «S.C. CH Industrial Prod s.r.l.» (Румунія) було укладено чотири договори уступки права вимоги: від 19.12.2022 №01/12-22, від 09.02.2023 №02/02-23, від 05.03.2023 №03/03-23 та від 15.04.2023 №04/04-23.
За умовами вказаних тристоронніх договорів ТОВ «Лайт Вуд» (Цедент) передало нерезиденту «Transit-UA s.r.o.» (Словаччина) (Цессіонарій) право вимоги заборгованості нерезидента «S.C. CH Industrial Prod s.r.l.» (Румунія) (Боржник), борг перед яким виник за несплачений товар за договором від 03 жовтня 2022 року №1/10, укладеним між ТОВ «Лайт Вуд» та «S.C. CH Industrial Prod s.r.l.» на загальну суму 81540,61 Євро.
В пунктах 2 цих тристоронніх договорів встановлено, що право вимоги виникло за рахунок заборгованості Цедента перед Цесіонарієм за результатами авансових платежів (передоплат) на користь Цедента від Цессіонарія за Договором поставки від 28 січня 2020 року, які не були погашені.
В пункті 3 цих тристоронніх договорів вказано, що ТОВ «Лайт Вуд» не сплачуватиме на користь «Transit-UA s.r.o.» додаткову плату за відступлення права вимоги.
Також між ТОВ «Лайт Вуд» та компанією «Transit-UA s.r.o.» (Словаччина) було підписано заяви та акти про зарахування взаємних вимог на загальну суму 81540,61 Євро.
Відтак, на підставі вказаних договорів відбулась заміна первісного кредитора (вимог ТОВ «Лайт Вуд») на нового кредитора (компанію «Transit-UA s.r.o.»), а валютні кошти, отримані позивачем як аванс за непоставлену продукцію, що надійшли від нерезидента (компанії «Transit-UA s.r.o.»), були зараховані за зобов`язаннями у договорах уступки права вимоги.
Вказані операції з відступлення права вимоги та зарахування зустрічних однорідних вимог ТОВ «Лайт Вуд» відобразило в бухгалтерському обліку. По дебету рахунка 362 по контрагенту «Transit-UA s.r.o.» відображено зменшення кредиторської заборгованості по даному контрагенту на суму зарахованої вимоги. По кредиту рахунку 362 по контрагенту «S.C. CH Industrial Prod s.r.l.» (Румунія) відображено зменшення дебіторської заборгованості по даному контрагенту на суму зарахованої вимоги. У результаті даної господарської операції зменшилась сума заборгованості ТОВ «Лайт Вуд» з попередньо отриманих авансових платежів від «Transit-UA s.r.o.» з одночасним зменшенням заборгованості «S.C. CH Industrial Prod s.r.l.» (Румунія) перед ТОВ «Лайт Вуд» за раніше відвантажену продукцію.
ГУ ДПС у Закарпатській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Лайт Вуд» з питань дотримання вимог валютного законодавства при здійсненні операцій з експорту товарів за контрактами від 08.02.2022 №08-02-22 та від 03.10.2022 №1/10-2022, за результатами якої складено Акт від 29 березня 2024 року № 3931/07-16-07-06-04/39336019.
Перевіркою встановлено порушення ТОВ «Лайт Вуд» частини 2 статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» від 21.06.2018 № 2473-VIII, у результаті чого порушено вимоги валютного законодавства при здійсненні зовнішньоекономічних операцій.
29 Квітня 2024 року на підставі висновків вказаного Акту перевірки відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення №3863/07-16-07-06. 
24 Липня 2024 року ГУ ДПС у Закарпатській області, з урахуванням рішення Державної податкової служби України від 27 червня 2024 року №19816/6/99-00-06-01-02-06 за результатами адміністративного оскарження, прийнято нове податкове повідомлення-рішення №7340/07-16- 07-06 на суму 1290 428,36 гривень, не погоджуючись із яким позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Приймаючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції, з висновком якого повною мірою погодився й апеляційний суд, виходив з того, що випадки, у яких суб`єктам господарювання забороняється припиняти зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, мають бути визначені виключно в законах України. При цьому жодних обмежень на використання такого способу розрахунку за зовнішньоекономічними операціями законами України (у тому числі Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність») не передбачено. Відтак, враховуючи виконання зобов`язань резидента України перед нерезидентом за зовнішньоекономічним контрактом, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, за наявності належним чином оформлених документів, - відповідач дійшов помилкового висновку про наявність підстав до нарахування позивачу пені за порушення ч.2 ст.13 Закону України «Про валюту і валютні операції».
Згідно з частиною першою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Перевіряючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених ними фактичних обставин справи, колегія суддів КАС ВС виходить з наступного.
Відповідно до частин першої та другої статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» Національний банк України має право встановлювати граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів.
У разі встановлення Національним банком України граничного строку розрахунків за операціями резидентів з експорту товарів, грошові кошти підлягають зарахуванню на рахунки резидентів у банках України у строки, зазначені в договорах, але не пізніше строку та в обсязі, встановлених Національним банком України. Строк виплати заборгованості обчислюється з дня митного оформлення продукції, що експортується, а в разі експорту робіт, послуг, прав інтелектуальної власності та (або) інших немайнових прав - з дня оформлення у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді) акта, рахунка (інвойсу) або іншого документа, що засвідчує їх надання.
За правилами частини третьої статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» у разі встановлення Національним банком України граничного строку розрахунків за операціями резидентів з імпорту товарів їх поставка має здійснюватися у строки, зазначені в договорах, але не пізніше встановленого Національним банком України граничного строку розрахунків з дня здійснення авансового платежу (попередньої оплати).
Відповідно до пункту 2 Постанови Правління Національного банку України від 24 лютого 2022 року № 18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» (далі - Постанова № 18) банки продовжують роботу з урахуванням обмежень, визначених цією постановою. Банкам забороняється проводити операції, що порушують визначені цією постановою обмеження, сприяють або можуть сприяти їх уникненню.
Пунктом 14-2 Постанови № 18 передбачено, що граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів становлять 180 календарних днів та застосовуються до операцій, здійснених з 05 квітня 2022 року.
Відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» порушення резидентами строку розрахунків, встановленого згідно із цією статтею, тягне за собою нарахування пені за кожний день прострочення в розмірі 0,3 відсотка суми неодержаних грошових коштів за договором (вартості недопоставленого товару) у національній валюті (у разі здійснення розрахунків за зовнішньоекономічним договором (контрактом) у національній валюті) або в іноземній валюті, перерахованій у національну валюту за курсом Національного банку України, встановленим на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаних грошових коштів за договором (вартості недопоставленого товару).
Відповідно до підпункту 5 пункту 10 розділу III Інструкції про порядок валютного нагляду банків за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 02 січня 2019 року № 7 (далі - Інструкція № 7) банк, крім підстав, передбачених у пункті 9 розділу III цієї Інструкції, має право завершити здійснення валютного нагляду за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків за наявності документів про припинення зобов`язань за операціями з експорту, імпорту товарів зарахуванням зустрічних однорідних вимог у разі дотримання сукупності таких умов:
вимоги випливають із взаємних зобов`язань між резидентом і нерезидентом, які є контрагентами за цими операціями;
вимоги однорідні; строк виконання за зустрічними вимогами настав або не встановлений, або визначений моментом пред`явлення вимоги;
між сторонами не було спору щодо характеру зобов`язання, його змісту, умов виконання.
Відповідно до статей 627, 628 ЦК України сторони вільні у виборі виду договору та його умов, а згідно зі статтею 629 цього Кодексу укладений договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 "Припинення зобов`язання" розділу І книги п`ятої "Зобов`язальне право" ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина 1 статті 598 ЦК України), зокрема, зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги (стаття 601 ЦК України). Аналогічні положення закріплені також у статті 203 Господарського кодексу України (далі - ГК України), згідно з частиною третьою якої господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.
При тлумаченні наведених норм слід виходити з того, що зустрічність вимог передбачає одночасну участь сторін у двох зобов`язаннях, де кредитор за одним зобов`язанням є боржником в іншому. Тобто, сторони одночасно беруть участь у двох зобов`язаннях, і при цьому кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, і навпаки. Що ж до однорідності вимог, то вона визначається їхньою правовою природою та матеріальним змістом (вираженням) і не залежить від підстав, що зумовили виникнення зобов`язань. Це означає, що вимоги вважаються однорідними, якщо зобов`язання сторін стосовно одна до одної мають бути виконані однаково, тоді як підстави виникнення зобов`язань можуть бути різними.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про валюту і валютні операції» у разі якщо норма цього Закону чи нормативно-правового акту Національного банку України, виданого на підставі цього Закону, або норми інших нормативно-правових актів Національного банку України допускають неоднозначне (множинне) трактування прав і обов`язків резидентів та нерезидентів у сфері здійснення валютних операцій або повноважень органів валютного нагляду, така норма трактується в інтересах резидентів та нерезидентів.
Згідно із частиною першою статті 14 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» всі суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності мають право самостійно визначати форму розрахунків за зовнішньоекономічними операціями з-поміж тих, що не суперечать законам України та відповідають міжнародним правилам.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду в постанові від 31 січня 2020 року у справі №1340/3649/18 вже сформував висновок щодо застосування наведених норм у правовідносинах щодо відповідальності резидента за ненадходження валютної виручки в разі припинення зобов`язання за зовнішньоекономічним договором зарахуванням зустрічних однорідних вимог. Відповідно до правової позиції, сформованої в цій постанові, резидент є вільним у виборі форми розрахунків за зовнішньоекономічними операціями з-поміж тих, що не суперечать законам України, а тому перебування таких операцій на валютному контролі саме по собі не спричиняє наслідку у вигляді застосування штрафних санкцій (пені), передбачених статтею 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог є складовою гарантованого Конституцією України права на свободу підприємницької діяльності та може бути обмежено виключно законами України.
У розвиток наведеної правової позиції щодо застосування норм частини першої статті 1, частини першої статті 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», пункту 1.10 вказаної Інструкції № 136 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 29 липня 2021 року у справі № 817/1200/15 сформував такий висновок: у разі припинення зобов`язання за зовнішньоекономічним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог у строк, встановлений нормами Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» для розрахунків у іноземній валюті, підстави для притягнення резидента до відповідальності за порушення термінів розрахунків у іноземній валюті (за ненадходження валютної виручки) відсутні, незалежно від підстав виникнення зустрічних однорідних вимог та складу учасників зарахування зустрічних однорідних вимог. Обставини щодо зарахування зустрічних однорідних вимог та припинення внаслідок цього зобов`язань за зовнішньоекономічним договором підлягають встановленню судом з дослідженням належних щодо цього доказів.
Також Верховний Суд у постанові від 22 січня 2025 року по справі 420/12562/23 зробив висновок відповідно до якого та обставина, що у заліку однорідних зустрічних вимог одночасно приймало участь більше, ніж дві сторони у зобов`язаннях, де кредитори за одними зобов`язаннями по відношенню до Позивача та один до одного виступали боржниками в іншому і навпаки, не змінює сутності заліку як способу припинення зобов`язання за зовнішньоекономічними договорами.
Відтак, наразі існує усталена практика Верховного Суду щодо питання запровадження нормативно-правовими актами Національного банку України обмежень щодо зняття з валютного контролю експортних операцій клієнтів на підставі документів про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог в іноземній валюті.
Разом з тим, товари, експорт яких було здійснено ТОВ «Лайт Вуд», не відносяться до переліку товарних позицій, до яких Кабінетом Міністрів України може бути запроваджено режим експортного забезпечення, а тому до операцій позивача  така заборона зарахування зустрічних вимог не застосовувалась.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду в зазначеній вище постанові від 31 січня 2020 року у справі №1340/3649/18 також вказав наступне: «Практика обмежень щодо зняття з валютного контролю експортних операцій клієнтів на підставі документів про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог в іноземній валюті вперше була запроваджена Постановою Правління НБУ від 20 серпня 2014 року №515 «Про врегулювання ситуації на валютному ринку України».
Метою такого обмеження було недопущення використання фінансової системи України для відмивання грошей і фінансування тероризму та врегулювання ситуації на валютному ринку України та контролю валютних операцій. Їх норми адресовані уповноваженому банку, що здійснює валютний контроль за експортною операцією. Саме у контексті мети введено в дію обов`язковий продаж на міжбанківському валютному ринку України частини надходжень у визначеному розмірі.
В подальшому, дія таких обмежень пролонгувалась Правлінням НБУ шляхом прийняття типових постанов, в т. ч. і постанов Правління НБУ №386 та №410, у пунктах 4 яких встановлено, що уповноважені банки не можуть знімати з контролю експортні операції клієнтів на підставі документів про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог в іноземній валюті 1-ї групи Класифікатора/російських рублях (незалежно від суми операції).
Водночас, вказані обмеження щодо зняття експортних операцій з валютного контролю, запроваджені Постановами Правління НБУ №386 та №410, адресовані виключно уповноваженим банкам. Обов`язок продажу валютної виручки у певному розмірі сам по собі не є обмеженням для сторін у здійсненні розрахунків за зовнішньоекономічними контрактами шляхом зарахування зустрічних грошових вимог.
Крім того, вказані положення актів НБУ не регулюють підприємницької діяльності суб`єктів господарювання, не встановлюють форми розрахунків за зовнішньоекономічними контрактами та, як підзаконні акти, не можуть обмежувати дію норм Законів України, положення яких судом наведено вище, та якими передбачено вільний вибір сторонами контракту форми розрахунків.»
Колегія суддів враховує, що викладені вище правові висновки Верховного Суду були сформульовані у контексті застосування положень Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», який станом на момент виникнення спірних правовідносин втратив чинність.
Разом з тим, хоча зазначений Закон втратив чинність у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про валюту і валютні операції», наведені вище висновки та підходи Верховного Суду залишаються актуальними та підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Це пояснюється тим, що Закон України «Про валюту і валютні операції» не запровадив нових концептуальних підходів до вирішення питання припинення зобов`язань за зовнішньоекономічними договорами шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог або відступлення права вимоги, не змінив засад свободи вибору способу розрахунків у межах законодавчо дозволених форм, а також не заперечив можливості припинення валютних зобов`язань способами, передбаченими цивільним законодавством.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 420/12562/23.
Отже, правові висновки, сформульовані Верховним Судом у наведених вище постановах, зберігають свою правову значущість і можуть бути враховані при вирішенні цієї справи.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанцій про те, що суперечності щодо можливості завершення здійснення банками валютного нагляду на підставі документів про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог, наявні в пункті 14-6постанови Правління Національного банку України від 24 лютого 2022 року №18 та підпункт 5 пункту 10 розділу III Постанови Правління Національного банку України від 02 січня 2019 року № 7 повинні трактуватися на користь позивача.
Також, враховуючи встановлені у цій справі обставини, а саме: виконання зобов`язань резидента України перед нерезидентом за зовнішньоекономічним контрактом, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, за наявності належним чином оформлених документів, колегія суддів вважає погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що відповідач дійшов передчасних висновків про нарахування позивачу пені за порушення ч.2 ст.13 Закону України «Про валюту і валютні операції», з огляду на що спірне податкове повідомлення-рішення від 24 липня 2024 року № 7340/07-16-07-06, прийняте ГУ ДПС у Закарпатській області, є протиправним та підлягає скасуванню в судовому порядку.
Щодо доводів податкового органу про ненадання позивачем усіх необхідних документів до перевірки з подальшим наданням таких лише до суду, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.
Функції, повноваження, порядок та алгоритм дій податкового органу під час проведення документальних позапланових виїзних перевірок чітко регламентовані статтями 19-1, 20, 42, 44, 78, 85, 86 ПК України.
Так, зокрема, за приписами вказаних норм, праву контролюючих органів надсилати платникам податків запити про витребування документів та інформації, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, - кореспондує обов`язок платників податків зберігати на надавати такі документи на вимогу податкового органу.
У разі відмови платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі контролюючого органу така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати. Зазначений акт підписується посадовою (службовою) особою контролюючого органу та платником податків або його законним представником. У разі відмови платника податків або його законного представника від підписання зазначеного акта в ньому вчиняється відповідний запис (п.85.6 ст.85 ПК України).
Контролюючим органом не надано до суду доказів витребування та складення під час перевірки ТОВ "Лайт Вуд" акта про ненадання до перевірки оригіналів первинних документів, складеного у порядку п.85.6 ст.85 ПК України.
У контексті наведеного колегія суддів також враховує, що під час судового розгляду справи позивачем неодноразово надавались пояснення, зі змісту яких слідує, що відповідачем було отримано від ТОВ «Лайт Вуд» підтверджуючі документи щодо відступлення права вимоги та зарахування однорідних зустрічних вимог за спірними господарськими операціями, а саме: договір поставки № 08-02-22 від 08.02.2022, договір купівлі-продажу № 1/10-2022 від 03.10.2022, договір уступки права вимоги № 01/12-22 від 19.12.2022, договір уступки права вимоги № 02/02-23 від 09.02.2023, договір уступки права вимоги № 03/03-23 від 05.03.2023, договір у скупки права вимоги №04/04-23 від 15.04.2023, митні декларації, інвойси, CMR, виписки банку, SWIFT-повідомлення, картки бухгалтерського рахунку № 362 «Розрахунки з іноземними покупцями», картки бухгалтерського рахунку № 312 «Поточні рахунки в іноземній валюті», оборотно-сальдова відомість по бухгалтерському рахунку № 362 «Розрахунки з іноземними покупцями». Окрім того, такі операції були також відображені в бухгалтерському та податковому обліку, однак відповідач під час здійснення перевірки такі документи не врахував, жодних додаткових документів ні під час перевірки, ні під час адміністративного оскарження спірного податкового повідомлення-рішення податковим органом від Товариства не витребовувалось.
Судом факту прийняті та оцінені ці документи з посиланням на приписи ч.1 ст.9 КАС України, відповідно до яких розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відтак, суд касаційної інстанції відхиляє доводи контролюючого органу про наявність підстав до застосування у даному випадку до позивача як платника податків наслідків, передбачених пунктом 44.6 статті 44 ПК України.
Верховний Суд враховує, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій є результатом оцінки наявних у їх розпорядженні доказів. Суд касаційної інстанції не може не погодитись із такими, оскільки така оцінка судами здійснена з дотриманням вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування всіх обстави справи на підставі належних та допустимих доказів.
Касаційна скарга не містить доводів та доказів, які б спростовували помилковість встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи або їх неправильної оцінки.
Таким чином, переглянувши судові рішення в межах вимог касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судами фактичних обставин справи, правильність застосування ними норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування судових рішень, а тому в задоволенні касаційної скарги слід відмовити.
Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду
п о с т а н о в и в :
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2025 року залишити без змін, а касаційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуюча суддя:                                                                                                                                                                                                         І.Л. Желтобрюх
Судді:                                                                                                                                                                                                                                                   О.В. Білоус 
                                                                                                                                                                                                                                                                          Н.Є. Блажіська