ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" вересня 2025 р.           Справа№ 911/1458/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Михальської Ю.Б. 
          Тищенко А.І. 
 
при секретарі судового засідання Линник А.М.,
розглянувши апеляційну скаргу   Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Україна»
на ухвалу   Господарського суду Київської області від 13.08.2024 (повний текст складено 16.06.2025)
за скаргою   Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» на бездіяльність виконуючого обов`язки начальника Переяславського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сергія Дудки щодо примусового виконання рішення
у справі   № 911/1458/22 (суддя С.О. Саванчук)
за позовом   Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Україна»
до   Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України»
про   стягнення заборгованості,
за участю представників сторін згідно з протоколом судового засідання, -

ВСТАНОВИВ:
У серпні 2022 року Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Україна» (далі також - Товариство) звернулось до Господарського суду Київської області з позовними вимогами до Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» (далі також – Підприємство) про стягнення 2 610 203,31 грн, у зв`язку з неналежним виконанням Підприємством грошових зобов`язань за договорами поставки №02 від 25.03.2020, №03 від 26.03.2020, №04 від 27.03.2020, №05 від 30.03.2020, №06 від 31.03.2020, №07 від 01.04.2020, № 08 від 02.04.2020, №09 від 03.04.2020 та № 10 від 06.04.2020.
Рішенням Господарського суду Київської області від 14.02.2023 позов задоволено частково, стягнуто з Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» 1 338 893,42 грн основного боргу, 173 060,51 грн - пені, 65 920,88 грн - 3 % річних, 331 900,94 грн - інфляційних втрат, 263 683,53 грн - штрафу та 39 153,06 грн судового збору.
У червні 2023 року на примусове виконання рішення Господарського суду Київської області від 14.02.2023 (повне рішення складено 01.05.2023), яке набрало законної сили 23.05.2023, видано наказ, оригінал якого 26.06.2023 отримано стягувачем.
У червні 2024 року до Господарського суду Київської області надійшла скарга Товариства на бездіяльність виконуючого обов`язки начальника Переяславського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі також - ВДВС) Сергія Дудки щодо примусового виконання рішення у справі №911/1458/22.
Скарга ґрунтувалась на тому, що виконуючий обов`язки начальника Переяславського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сергій Дудка ухиляється від виконання рішення Господарського суду Київської області від 14.02.2023 (повне рішення складено 01.05.2023), яке набрало законної сили 23.05.2023, шляхом ухилення від вчинення дій, передбачених Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», відповідно до якого виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 13.08.2024 у задоволенні скарги СТОВ «Україна» на бездіяльність виконуючого обов`язки начальника Переяславського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Сергія Дудки щодо примусового виконання рішення у справі № 911/1458/22 відмовлено повністю.
Ухвала суду першої інстанції мотивована нормами статті 19 Конституції України, статей 1, 5, 10, 13, 18, п. 12 ч. 1 ст. 34, ч. 7 ст. 35, пунктами 2-4, 9 ч.2 ст. 37 Закону України   «Про виконавче провадження», статей 3, 6 Закону України   «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», та встановленими судом обставинами зупинення виконавчого провадження ВП № 72252543 на підставі п. 12 ч. 1 ст. 34, ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження», з огляду на прийняття Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях наказу №858 від 26.08.2021 «Про прийняття рішення про приватизацію єдиного майнового комплексу Державного сільськогосподарського підприємства Головний селекційний центр України (код ЄДРПОУ 00699945)».
Суд першої інстанції послався на те, що відсутність передбачених пунктами 2-4, 9 ч.2 ст. 37 Закону України   «Про виконавче провадження» підстав для повернення виконавчого документу стягувачу унеможливлює звернення керівника органу державної виконавчої служби до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, з поданням документів та відомостей, необхідних для перерахування стягуваних коштів.
Також, суд першої інстанції взяв до уваги правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.12.2022 у справі № 908/1525/16 про те, що у зв`язку з включенням боржника (Державне сільськогосподарське підприємство «Головний селекційний центр України») до переліку об`єктів, що підлягають приватизації, на останнього не поширюються гарантії виконання державою судового рішення згідно з частиною 2 статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Не погоджуючись із прийнятою ухвалою, СТОВ «Україна» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу на бездіяльність виконуючого обов`язки начальника Переяславського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сергія Дудки щодо примусового виконання рішення.
Обґрунтовуючи вимоги за апеляційною скаргою, Товариство наполягає на порушенні судом норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
Так, судом не враховано норми ст. 9 Конституції України, ст. 2 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ст. 19 Закону України «Про правотворчу діяльність» у зв`язку з чим не застосовано до спірних правовідносин сторін ст. ст.    6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі також - Конвенція), ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Судом не враховано рішення ЄСПЛ, зокрема у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» та висновки ЄСРЛ про те, що ефективний доступ до суду включає право на виконання рішення суду без невиправданих затримок.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, що підтверджують бездіяльність держави в частині проведення приватизації єдиного майнового комплексу боржника.
Товариство підкреслює, що посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду є неправильним, з огляду на застосування судом висновку Верховного Суду як джерела права, а не закону, яким врегулювано спірні правовідносини сторін.
Судом першої інстанції не застосовано до спірних правовідносин сторін ст.129-1 Конституції України, а також, п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.06.2025 апеляційну скаргу у справі № 911/1458/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Тищенко А.І., Михальської Ю.Б.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою СТОВ «Україна» на ухвалу Господарського суду Київської області від 13.08.2024 у справі № 911/1458/22 та призначено розгляд скарги на 17.07.2025. Учасникам апеляційного провадження встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу   до 15.07.2025. Також, ухвалою суду витребувано з Господарського суду Київської області матеріали справи №911/1458/22.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.07.2025 розгляд апеляційної скарги СТОВ «Україна» на ухвалу Господарського суду Київської області від 13.08.2024 відкладено на 21.08.2025.
15.07.2025 засобами електронного зв`язку до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив ВДВС, у якому ВДВС просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду – без змін.   
ВДВС наголошує, що згідно з Додатком № 2 до наказу Фонду державного майна України «Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації» (із змінами) № 1 від 04.01.2022 (останні зміни внесено наказом Фонду державного майна України № 994 від 10.05.2024) єдиний майновий комплекс Державного сільськогосподарського підприємства Головний селекційний центр України, код ЄДРПОУ 00699945, внесено до переліку єдиних майнових комплексів державних підприємств і їх структурних підрозділів, у тому числі тих, що передані в оренду, які підлягають приватизації, а тому для винесення постанови про поновлення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженню ВП №72009834 немає законних підстав. У разі виключення єдиного майнового комплексу Державного сільськогосподарського підприємства Головний селекційний центр України, код ЄДРПОУ 00699945 зі списків єдиних майнових комплексів державних підприємств і їх структурних підрозділів, у тому числі тих, що передані в оренду, що підлягають приватизації, або в разі завершення приватизації, державним виконавцем невідкладно буде винесено постанову про поновлення вчинення виконавчих дій та вжито всіх заходів примусового виконання, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».
Зауважує, що ВДВС діяло в межах повноважень, наданих йому Законом України «Про виконавче провадження», тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення поданої Товариством скарги на дії ВДВС.
У відзиві на апеляційну скаргу керівником ВДВС висловлено прохання про розгляд апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Київської області від 13.08.2024 у справі №911/1458/22 без участі представника ВДВС.  
19.08.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від начальника Переяславського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшла електронна копія відзиву ВДВС на апеляційну скаргу, поданого ним засобами електронного зв`язку 15.07.2025.
21.08.2025 розгляд справи не відбувся у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги в місті Києві.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.08.2025 розгляд апеляційної скарги відкладено на 04.09.2025.
В судове засідання 04.09.2025 відповідач та ВДВС своїх повноважних представників не направили, про день, місце та час розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, від останніх не надійшло клопотань про відкладення розгляду справи через поважність причин нез`явлення у судове засідання.  
Представник скаржника у судовому засіданні підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити скаргу позивача на бездіяльність державного виконавця.       
У судовому засіданні 04.09.2025, колегія суддів, в порядку ч. 1 ст. 219 ГПК України оголосила про перехід до стадії ухвалення судового рішення. 
На підставі ч. 2 ст. 219 ГПК України, колегією суддів відкладено ухвалення та проголошення судового рішення до 11.09.2025.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Обговоривши доводи апеляційної скарги Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» на ухвалу Господарського суду Київської області від 13.08.2024, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала суду – скасуванню.
За змістом ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з приписами ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» унормовано, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» систему органів примусового виконання рішень становлять: Міністерство юстиції України; органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.
Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (ст. 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).
Частина 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Згідно з ч. 1 ст. 13 вказаного Закону, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Частинами 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 13.07.2023 старшим державним виконавцем Павлюченко М.А. Переяславського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Міністерства юстиції (м. Київ) було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №72252543 з виконання наказу у справі №911/1458/22, що виданий 23.06.2023 Господарським судом Київської області про стягнення з Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» заборгованості у розмірі 2212612,34 грн. Зобов`язано боржника протягом 5 робочих днів подати декларацію про доходи та майно та попередити боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 221261,23 грн. та витрати виконавчого провадження у розмірі 369 грн.
06.12.2023 старшим виконавцем Переяславського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Павлюченко М.А. була винесена постанова про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадження ВП №72252543 на підставі заяви про зупинення виконавчих дій та наданих копій листа Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях від 02.09.2021 №50-03.01-388 та наказу Фонду державного майна України №858 від 26.08.2021 про прийняте рішення про приватизацію єдиного майнового комплексу Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України», код ЄДРПОУ 0069945.
Згодом, 22.05.2024 Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Україна» звернулось до Переяславського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про поновлення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП №72252543 та вчинення дій, передбачених Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», що спрямовані на виконання судового наказу Господарського суду Київської області у справі №911/1458/22 від 23.06.2023 за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.   
Проте, Переяславський відділ державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на заяву стягувача не відреагував.
Як наслідок, Товариство звернулось до суду зі скаргою на дії ВДВС та просило:
- визнати неправомірною бездіяльність в.о. начальника Переяславського відділу Державної виконавчої служба у Бориспільському районі Київської області Сергія Дудки у виконавчому провадженні ВП №72252543;
- зобов`язати начальника Переяславського відділу Державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області вчинити дії, передбачені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», спрямовані на виконання судового наказу Господарського суду Київської області по справі № 911/1458/22 від 23.06.2023 за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Товариство наполягало, що оскільки станом на травень 2024 року держава протягом двох років і восьми місяців з моменту прийняття рішення про приватизацію не вчинила жодних дій, спрямованих на приватизацію єдиного майнового комплексу боржника, наявні підстави для застосування положень Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Товариством також наголошено, що згідно з копіями фінансової звітності, а саме балансів та звітів про фінансові результати за 2021, 2022 та 2023 роки, дохід боржника у 2021 році склав – 6519 тис.грн (код рядка 2280), у 2022 році 28781,00 тис.грн, за 2023 рік – 24178,1 тис. грн.
Розглядаючи скаргу на дії ВДВС, колегія суддів виходить з того, що відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі включення єдиного майнового комплексу боржника - державного або комунального підприємства, пакета акцій (часток) у розмірі більше 50 відсотків статутного капіталу боржника - господарського товариства до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації.
Зупинення виконавчого провадження - це припинення вчинення виконавчих дій, обумовлене обставинами, що перешкоджають у їх вчиненні, передбаченими у нормах Закону «Про виконавче провадження», які не можуть бути усунуті ані виконавцем, ані учасниками виконавчого провадження протягом певного проміжку часу.
Оскільки станом на 06.12.2023 існували відповідні підстави, передбачені ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», старшим виконавцем Переяславського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Павлюченко М.А. була винесена постанова про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадження ВП №72252543.
Разом з тим, звертаючись до керівника ВДВС, Товариство вказало на те, що рішення суду тривалий час не виконується у зв`язку з недобросовісністю РВФДМУ в частині проведення приватизації.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 22.08.2023 представник Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» звернувся з адвокатським запитом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівських областях про надання інформації та належним чином засвідчених копій документів, зазначених у цьому запиті та із запитом до Акціонерного товариства «Прозорро.Продажі» щодо надання інформації та належним чином засвідчених копій документів, зазначених в цьому запиті.
Листом № 50.03.01-3229 від 01.09.2023 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях у відповідь на адвокатський запит б/н від 22.08.2023 зазначило, що на виконання наказу Фонду державного майна України № 1297 від 27.07.2021 «Про внесення змін до наказу Фонду державного майна України № 5 від 06.01.2021 «Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2021 році» (із змінами)» Регіональним відділенням наказом № 858 від 26.08.2021 прийнято рішення про приватизацію єдиного майнового комплексу Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» (код ЄДРПОУ 00699945), розташованого за адресою: 08403, Київська обл., м. Переяслав, вул. Новокиївське шосе, 1-а, який перебуває у сфері управління Фонду державного майна України.   
Вказаний наказ Регіонального відділення не скасовувався та є чинним на момент підготовки вказаної відповіді.   
Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» та пункту 21 Порядку проведення електронних аукціонів для продажу об`єктів малої приватизації та визначення додаткових умов продажу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 432 від 10.05.2018, Регіональним відділенням в електронній торговій системі 11.08.2021 розміщено інформацію про прийняте рішення про приватизацію єдиного майнового комплексу Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» (код ЄДРПОУ 00699945).
Листом № 532-07/2023 від 04.09.2023 Акціонерне товариство «ПРОЗОРРО.ПРОДАЖІ» у відповідь на адвокатський запит б/н від 22.08.2023 зазначило, зокрема, що інформація щодо об`єкта приватизації Державного сільськогосподарського підприємства Головний селекційний центр України була внесена Фондом державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях до електронної торгової системи 11.08.2021. У той же час, така інформація не є інформаційним повідомленням про приватизацію об`єкта малої приватизації відповідно до положень Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» та Порядку проведення електронних аукціонів для продажу об`єктів малої приватизації та визначення додаткових умов продажу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 432 від 10.05.2018.
Також, АТ «ПРОЗОРРО.ПРОДАЖІ» зазначило, що останнє є адміністратором електронної торгової системи і не є оператором електронного майданчика. Окрім того, при перевірці АТ «ПРОЗОРРО.ПРОДАЖІ» інформації в модулі аналітики ЕТС, в якому розміщена інформація щодо всіх електронних аукціонів в системі ЕТС «ПРОЗОРРО.ПРОДАЖІ» та публічному порталі адміністратора ЕТС, адміністратором ЕТС не виявлено інформації щодо публікації інформаційного повідомлення про приватизацію об`єкта малої приватизації та/або проведення електронного аукціону з продажу єдиного майнового комплексу Державного сільськогосподарського підприємства Головний селекційний центр України.
24.04.2024 Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Україна» повторно звернулось з адвокатським запитом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях про надання інформації та належним чином засвідчених копій документів, зазначених у цьому запиті.
Листом № 50-03.01-1488 від 07.05.2024 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях у відповідь на адвокатський запит б/н від 22.08.2023 зазначило, що наказ Регіонального відділення № 858 від 26.08.2021 не скасовувався; єдиний майновий комплекс Державного сільськогосподарського підприємства Головний селекційний центр України Регіональним відділенням до приватизації не пропонувався; Державне сільськогосподарське підприємство Головний селекційний центр України перебуває у сфері управління Фонду державного майна України.
У листі № 10-72-13516 від 17.05.2024 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях зазначило, що цілісний майновий комплекс Державного сільськогосподарського підприємства Головний селекційний центр України було прийнято Фондом до сфери управління на підставі відповідного акта від 20.12.2019 зі сфери управління Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України № 1101-р від 20.11.2019 «Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств, установ та організацій до сфери управління Фонду державного майна».   
Також, Регіональним відділенням проінформовано, що цілісний майновий комплекс Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» не переданий в оренду третім особам; на праві постійного користування у Державному сільськогосподарському підприємстві Головний селекційний центр України перебувають землі сільськогосподарського призначення державної власності.
При цьому, до вказаного листа Фондом надані копії документів фінансової звітності малого підприємства (боржника у даній справі) за 2021-2023 роки.
Надаючи оцінку діям РВФДМУ у цій частині, колегія суддів зауважує, що Фондом з 2021 року (дата включення ЄМК до списку об`єктів приватизації) здійснено лише першу стадію приватизації майна, передбачену Законом України «Про приватизацію державного та комунального майна» та Постановою КМ України від 10.05.2018 № 432 «Про затвердження Порядку проведення електронних аукціонів для продажу об`єктів малої приватизації та визначення додаткових умов продажу» (далі також - Порядок).
Подальші дії РВФДМУ не здійснювались.
Так, п. 22 Порядку визначено, що для продажу об`єктів приватизації державними органами приватизації, органом місцевого самоврядування протягом 10 робочих днів з дня прийняття рішення про приватизацію об`єкта утворюється аукціонна комісія, діяльність якої регулюється положенням, що затверджується Фондом державного майна, органом місцевого самоврядування.
Аукціонна комісія визначає стартову ціну об`єкта приватизації на підставі балансової вартості, визначеної згідно з даними фінансової звітності (у разі відсутності балансової вартості - на підставі вартості, визначеної відповідно до Методики оцінки майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10 грудня 2003 р. № 1891 (Офіційний вісник України, 2003 р., № 51, ст. 2669; 2015 р., № 100, ст. 3435), а у разі, коли об`єктом приватизації є акції, частки, - на рівні номінальної вартості пакета акцій (частки), розробляє обов`язкові умови продажу об`єкта приватизації, а також додаткові умови у разі потреби.
Пунктом 23 Порядку встановлено, що після затвердження умов продажу (додаткових умов продажу) орган приватизації не пізніше ніж через 5 робочих днів опубліковує інформаційне повідомлення на офіційному веб-сайті Фонду державного майна або на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та в електронній торговій системі.
Відповідно до п. 24 Порядку, інформаційне повідомлення, що публікується органом приватизації, містить відомості про об`єкт приватизації та про аукціон (спосіб, дата та час проведення аукціону, визначений згідно з абзацом другим пункту 25 цього Порядку), кінцевий строк подання заяви на участь в електронному аукціоні (подання цінових аукціонних пропозицій), визначений згідно з пунктами 45 і 81 цього Порядку; 3) інформацію про умови, на яких здійснюється приватизація об`єкта тощо.
У п. 27 Порядку вказано, що Орган приватизації через свій особистий кабінет вводить інформацію про лот в електронну торгову систему, опубліковує інформаційне повідомлення в електронній торговій системі, а також вчиняє інші дії, необхідні для проведення та завершення електронного аукціону, встановлені цим Порядком.
За змістом п. 37, 38 Порядку, електронний аукціон є процедурою визначення переможця електронного аукціону, в ході якої учасники мають можливість поетапного збільшення своїх цінових пропозицій протягом трьох раундів, що проводяться за однаковими правилами, визначеними цим Порядком. Оголосити електронний аукціон має право виключно орган приватизації на підставі відповідного рішення про затвердження умов продажу об`єкта приватизації з урахуванням вимог пункту 9 цього Порядку.
Отже, станом на час розгляду скарги апеляційним господарським судом, РВ ФДМУ спромігся лише внести ЄМК Підприємства (Боржника) у списки приватизації, що дає останньому невиправдану перевагу не виконувати рішення суду в примусовому порядку, з огляду на можливість зупинення вчинення виконавчих дій на підставі п. 12 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» на невизначений строк.   
За таких обставин, у сукупності із встановленими під час апеляційного провадження обставинами невиконання рішення суду протягом тривалого часу, а також неможливості вчинення виконавчих дій, з огляду на зупинення виконавчого провадження ВДВС, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин сторін норм Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Тобто доводи Товариства, викладені і у скарзі на дії ДВС, і у апеляційній скарзі, - є обґрунтованими.
Суд першої інстанції, спростовуючи доводи Товариства про необхідність застосування до спірних правовідносин сторін норм Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» суд першої інстанції послався на відсутність передбачених п. 2-4, 9 ч.2 ст. 37 Закону України   «Про виконавче провадження» підстав для повернення виконавчого документу стягувачу та застосував до спірних правовідносин правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.12.2022 у справі №908/1525/16 про те, що у зв`язку з включенням боржника (Державне сільськогосподарське підприємство «Головний селекційний центр України») до переліку об`єктів, що підлягають приватизації на останнього не поширюються гарантії виконання державою судового рішення згідно з частиною 2 статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Колегія суддів, переглядаючи справу в апеляційному порядку, вважає висновки суду першої інстанції такими, що суперечать нормам Конституції України як нормам прямої дії та нормам Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду), та особливості їх виконання (ст. 1).
Стаття 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» визначає особливості надання державою гарантій щодо виконання рішень суду. Так, ч. 1 цієї статті встановлює, що Держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є:
державний орган;
державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство);
юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).
За ч. 2 цієї статті - Дія цього Закону не поширюється на рішення суду, стягувачем за якими є державний орган, державне підприємство, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація, що належать до комунальної власності.
Тобто, законодавець самостійно чітко визначив сферу дії закону, а також виключив зі сфери його дії певних суб`єктів, а саме, стягувачів за рішенням суду – яким є державний орган, державне підприємство, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація, що належать до комунальної власності
Норми закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не містять обмежень щодо неможливості застосування норм Закону до державних підприємств, включених до списків приватизації у встановленому законом порядку, ні у статті 2 Цього закону, ні у його Перехідних положеннях, ні у жодній статті Закону в цілому.
Стаття 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» визначає особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи.
Як встановлено під час судового розгляду та підтверджується матеріалами справи, боржник у справі, що переглядається, а саме, Державне    сільськогосподарське підприємство «Головний селекційний центр України», - на 100% належить державі.
Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
Тобто, норми Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» щодо виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства є спеціальними відносно норм Закону України «Про виконавче провадження».
Частинами 2-7 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що у разі, якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2-4, 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів зауважує, що Кабінетом Міністрів України відповідний перелік не затверджено, водночас, на підставі аналогії закону є можливим застосування положень Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845. 
Так, пунктом 7 вищевказаного Порядку встановлено, що керівник органу державної виконавчої служби подає відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» Казначейству протягом 10 днів з дня складення державним виконавцем відповідного акта оригінал виконавчого документа разом із супровідним листом та завірені належним чином державним виконавцем копії інших матеріалів виконавчого провадження.
Відповідно до ч. 4 ст. 4 згаданого Закону України, у разі відсутності необхідних документів та відомостей кошти перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, про порядок виплати коштів з якого державний виконавець повідомляє в установленому порядку стягувача не пізніше наступного дня після перерахування коштів.
Кошти, що надійшли на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, перераховуються стягувачу протягом десяти днів з дня надходження всіх необхідних для цього документів та відомостей.
Перерахування коштів за рішенням суду здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у тримісячний строк з дня надходження документів та відомостей, необхідних для цього, з одночасним направленням повідомлення про виплату коштів державному виконавцю, державному підприємству або юридичній особі.
Державний виконавець протягом десяти днів з дня отримання такого повідомлення виносить постанову про заміну стягувача на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, з одночасним направленням повідомлення такому органу.
Тобто, Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено чіткий та послідовний порядок дій, які зобов`язаний вчинити державний виконавець у випадку, якщо рішення суду не виконується протягом 6 місяців (ч. 2), а також якщо він встановив факт наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2-4, 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (ч. 3).
При цьому, такі дії органом ВДВС фактично здійснюються не в межах відкритого ним виконавчого провадження, а технічно, поза ним, оскільки у такому випадку не передбачено винесення відповідної постанови. Про виникнення відповідних обставин, ВДВС складає акт та направляє виконавчий документ органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
Цією нормою не встановлено строк дії такої законодавчої заборони, постійної чи тимчасової, а тому колегія суддів виходить з того, що така заборона може носити будь-який характер.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна» єдиний майновий комплекс державного або комунального підприємства, його структурного підрозділу – це усі види майна, призначені для діяльності підприємства, його структурного підрозділу, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировина, продукція, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, включаючи права на земельні ділянки.
Як уже було встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, наказом Фонду державного майна України №858 від 26.08.2021 прийнято рішення про приватизацію єдиного майнового комплексу Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України», код ЄДРПОУ 0069945, а ВДВС у зв`язку з цим зупинено вчинення виконавчих дій.
Оскільки зупиненням виконавчого провадження є припинення вчинення виконавчих дій, обумовлене обставинами, що перешкоджають у їх вчиненні, а внесення ЄМК боржника у списки приватизації у сукупності із встановленою Законом України «Про виконавче провадження» обов`язковістю зупинення вчинення виконавчих дій (п. 12 ч. 1 ст. 34 Закону) фактично виключає можливість виконання відповідного рішення, тобто сукупність встановлених під час розгляду обставин вказує на наявність фактичних підстав для висновку про встановлення законодавчої заборони на проведення виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. Отже, такі обставини виконавчого провадження підпадають під дію п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Так як під час судового розгляду також було встановлено, що судове рішення не виконується у строк, що значно перевищує встановлені ч. 2 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», колегія суддів приходить до висновку, що бездіяльність ВДВС щодо розгляду заяви Товариства про поновлення виконавчого провадження та відмова у застосуванні норм Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» є протиправною.   
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів також виходить з того, що прерогативою у діях ВДВС є дотримання вимог Конституції України, Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», вчинення дій та вжиття усіх заходів та механізмів, створених державою для примусового виконання рішення суду у розумні строки.
Колегія суддів також виходить з того, що за нормою ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про нормотворчу діяльність», Конституція України в системі нормативно-правових актів України має найвищу юридичну силу і є обов`язковою до виконання на території України.
Пунктом 2 ч.1 ст. 19 Закону України «Про нормотворчу діяльність» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, укладаються відповідно до Конституції України та мають на території України вищу юридичну силу, ніж нормативно-правові акти, зазначені у пунктах 3-13 цієї частини, і є обов`язковими до виконання на території України.
Пунктами 3-13 ч.1 ст. 19 Закону України «Про нормотворчу діяльність» встановлено таку ієрархію НПА: закони, постанови Верховної Ради України, укази Президента України; постанови Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Національного банку України; накази міністерств; нормативно-правові акти інших державних органів; постанови Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим; акти обласних державних адміністрацій; накази міністерств Автономної Республіки Крим; акти Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій; акти районних державних адміністрацій; акти органів місцевого самоврядування.
Відповідно до ст. 11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили.
У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України.
Тобто, вирішуючи спір, суд має керуватись у першу чергу нормами Конституції України як нормами прямої дії, а також міжнародними договорами та рішеннями ЄСПЛ. Також, суд керується нормами законодавства, з урахуванням їх юридичної сили та дії у часі, просторі та за колом осіб. 
Частиною 4 ст. 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, втім колегія суддів приходить до висновку, що таке врахування має здійснюватися виключно за умови відсутності суперечностей у нормах законодавства та висновках Верховного Суду.
Тобто, застосуванню ст. 129-1 Конституції України, як норми прямої дії та норм міжнародного права, яке є частиною національного законодавства, не може бути жодних перешкод.
Статтею 13 Конвенції встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до першого речення ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Європейський суд з прав людини неодноразово у рішеннях проти України наголошував (п. 51 справи «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Заява № 40450/04), рішення від 15.10.2009), що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції»). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії»).
У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу.
Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми i характеру присудженого судом відшкодування. Оцінюючи обґрунтованість затримки у виконанні судового рішення, слід належним чином урахувати той факт, що затримку, яка становила один рік і чотири місяці, у виплаті грошової компенсації, призначеної судовим рішенням, винесеним проти державного органу, Суд визнав надмірною (рішення у справі «Зубко та інші проти України»).
ЄСПЛ у своїх рішеннях наголошує, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою, виконувались відповідно до зазначених вище вимог Конвенції.
Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» і у справі «Крищук проти України».
Зокрема, виконання рішення суду у справі, що переглядається, є неможливим у зв`язку з діями одного державного органу, який вніс ЄМК боржника у списки приватизації, і не здійснює приватизацію протягом тривалого строку, а також іншого органу, який зупинив вчинення виконавчих дій, та відмовляється використовувати інші механізми виконання рішення суду гарантовані державою.
Колегія суддів також звертає увагу на недобросовісність дій Фонду державного майна України як органу, що здійснює повноваження власника майна щодо Боржника (Підприємство).
Встановлені під час апеляційного провадження обставини щодо внесення єдиного майнового комплексу Підприємства до списку приватизації, і невчинення подальших дій щодо власне проведення приватизації, Фонд фактично у такий спосіб не лише утримує майно, на яке можна звернути стягнення, а й робить неможливим примусове виконання рішення суду на невизначений строк.
Одночасно, оскільки Підприємство здійснює господарську діяльність, що убачається із наявних у матеріалах справи звітах про його фінансову діяльність, Підприємство могло б виконати рішення суду у добровільному порядку, натомість, Підприємство не вчиняє жодних дій на виконання рішення суду, з огляду на обставини прийняття РВ ФДМУ наказу №858 від 26.08.2021 «Про прийняття рішення про приватизацію єдиного майнового комплексу Державного сільськогосподарського підприємства Головний селекційний центр України (код ЄДРПОУ 00699945)» та винесення у зв`язку з цим постанови державним виконавцем про зупинення виконавчого провадження на підставі п.12 ч.1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження», що може зумовити у майбутньому збитки державі, про які законодавець вказав у ст. 6 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
У рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» Європейський суд визнав порушення Україною її зобов`язань за Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція)    (п. 1 статті 6 «Право на справедливий суд» та стаття 1 «Захист права власності» Першого протоколу до Конвенції) в зв`язку з систематичним невиконанням державою рішень національних судів. Крім того, було визнано порушення статті 13 «Право на ефективний засіб юридичного захисту» Конвенції в зв`язку з відсутністю у національному законодавстві ефективних засобів юридичного захисту від такого невиконання.
Цим рішенням Європейський суд зобов`язав державу, зокрема, невідкладно — не пізніше ніж упродовж одного року від дати, на яку це рішення набуває статусу остаточного (тобто до 15 січня 2011 року), — запровадити ефективний засіб юридичного захисту (або комплекс таких засобів), який би забезпечив адекватний та достатній захист від невиконання або затримки у виконанні рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність.
Саме на виконання цього рішення було прийнято Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Колегія суддів зауважує, що зміст зобов`язань Договірних держав за статтею 13 Конвенції залежить від характеру поданої заявником скарги; «ефективність» «засобу юридичного захисту» у значенні цієї статті не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Водночас засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством.
Якщо йдеться саме про справи стосовно тривалості проваджень, найефективнішим рішенням є запровадження засобу, який би прискорював провадження і не допускав би надмірно тривалого провадження у справі (рішення у справі «Скордіно проти Італії»). Так само й у справах про невиконання судових рішень будь-який засіб юридичного захисту, який дозволяє запобігти порушенню шляхом забезпечення вчасного виконання рішення, є в принципі найціннішим.   
Конституційний Суд України також неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 №    11-рп/2012).
Колегія суддів також виходить з того, що у справах про примусове виконання рішення суду необхідно керуватися інтересами стягувача, оскільки стягувач вправі очікувати від держави вчинення всіх дій, які б наближали його до виконання судового рішення. У цьому сенсі наявність невиконаного судового рішення не вселятиме стягувачеві надію, що Україна, як держава робить усе, аби наблизити стягувача до бажаної ним законної мети - виконання судового рішення, як стадії реалізації права стягувача на справедливий суд у розумінні Конвенції. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 905/3773/14-908/5138/14.
Отже, дії ВДВС, яким підтримується позиція щодо необхідності застосування виключно норм Закону України «Про виконавче провадження», а не Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», суперечать ст. 129-1 Конституції України, ст. 13 Конвенції, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, нормам Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», численній практиці Європейського суду з прав людини (яка ст. 11 ГПК України визнана джерелом права).
За встановленого, колегія суддів погоджується з доводами скарги Товариства на дії ВДВС про те, що допущена цим органом бездіяльність у виконанні передбачених Конституцією України, Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», Закону України «Про виконавче провадження» дій є протиправною та порушує права стягувача.
Враховуючи викладене, за наслідками апеляційного провадження колегія суддів дійшла висновку про наявність фактичних та правових підстав для задоволення вимог скарги Товариства на дії ВДВС в частині визнання неправомірною бездіяльності в.о. начальника Переяславського відділу Державної виконавчої служба у Бориспільському районі Київської області Сергія Дудки у виконавчому провадженні ВП №72252543.
Також, колегія суддів констатує, що при винесенні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції безпідставно не застосував до правовідносин, що стосуються оскарження бездіяльності в.о. начальника органу державної виконавчої служби, норми ст. 129-1 Конституції України, ст. 13 Конвенції, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, норми Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та усталену практику ЄСПЛ у рішеннях проти України та інших держав.
Втім, в основу оскаржуваної ухвали покладено висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.12.2022 у справі № 908/1525/16.
Як уже було зауважено, відповідно до п. 7. Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМ України від 03.08.2011 № 845, у разі наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу керівник органу державної виконавчої служби подає відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» Казначейству протягом 10 днів з дня складення державним виконавцем відповідного акта оригінал виконавчого документа разом із супровідним листом та завірені належним чином державним виконавцем копії інших матеріалів виконавчого провадження.
Нормою п.9 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі надіслання виконавчого документа до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Отже, за встановлених судом обставин ухилення виконання ВДВС дій, передбачених нормами Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» з огляду на встановлення як цим законом, так і Законом України «Про виконавче провадження», Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 чіткого алгоритму дій, яких має дотримуватись керівник ВДВС у випадку настання обставин, що роблять неможливим проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення (п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження»), колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення скарги Товариства і в частині зобов`язання начальника Переяславського відділу Державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області вчинити дії, передбачені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», спрямовані на виконання судового наказу Господарського суду Київської області по справі № 911/1458/22 від 23.06.2023 за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Відповідно до п.2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до п.п. 3-4 ч.1 ст. 277 ГПК України, є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи усі фактичні обставини справи, встановлені місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, а також доводи апеляційної скарги, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла вважає, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду спору.
Судом першої інстанції неправильно застосовано до спірних правовідносин сторін норми статей 34, 35 Закону України «Про виконавче провадження», не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а саме, норми ст. 129-1 Конституції України, ст. 13 Конвенції, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, норми Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та усталену практику ЄСПЛ у рішеннях проти України та інших держав, а також ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала Господарського суду Київської області від 13.08.2024 підлягає скасуванню з прийняттям у справі нового рішення.
Колегія суддів вважає мотивованими доводи заявника апеляційної скарги про невраховування судом першої інстанції норм ст. ст. 9, 129-1    Конституції України, ст. 2 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ст. 19 Закону України «Про правотворчу діяльність», незастосування до спірних правовідносин сторін ст. ст.    6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доказів і доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.      
За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України», очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 271, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -   
                
          ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» на ухвалу Господарського суду Київської області від 13.08.2024 у справі № 911/1458/22 – задовольнити.
2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 13.08.2024 у справі №911/1458/22 - скасувати.   
3. Ухвалити нове рішення.
Скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» на бездіяльність виконуючого обов`язки начальника Переяславського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сергія Дудки щодо примусового виконання рішення задовольнити.
Визнати неправомірною бездіяльність в.о. начальника Переяславського відділу Державної виконавчої служба у Бориспільському районі Київської області Сергія Дудки у виконавчому провадженні ВП №72252543.
Зобов`язати начальника Переяславського відділу Державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області вчинити дії, передбачені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», спрямовані на виконання судового наказу Господарського суду Київської області по справі № 911/1458/22 від 23.06.2023 за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
4. Матеріали справи №911/1458/22 повернути до Господарського суду Київської області.

           Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строки, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України. 

Головуючий суддя                                                            А.О. Мальченко 

Судді                                                                                Ю.Б. Михальська

                                                                                А.І. Тищенко