КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року                                                                                                           місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 752/26875/24
номер провадження: 22-ц/824/14160/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від                 29 травня 2025 року у складі судді Мазура Ю.Ю., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Позовна заява мотивована тим, що 03 липня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1   було зареєстровано шлюб, від якого сторони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
  Позивач вказував, що протягом останніх років між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 системно почали траплятися конфліктні ситуації, що унеможливлює подальше спільне проживання. Стосунки між сторонами розладилися, зникло взаєморозуміння, фактично подружні стосунки припинені. З огляду на вказані обставини, позивач вважав, що збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін. 
З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_2 просив розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_5 , зареєстрований 03 липня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві, за актовим записом №423.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 травня 2025 року позов ОСОБА_2   задоволено.
Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 03 липня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис №423.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 211 грн              20 коп.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким у позові ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушеннями судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що для відповідачки неприйнятним є спосіб, у який позивач ініціював припинення шлюбу, а саме, без попереднього діалогу, без спроб до примирення, без урахування інтересів дітей та впливу розлучення на їх емоційний стан. Вважає, що після стількох років спільного життя та побудови сімейних взаємовідносин між сторонами, такі дії позивача є емоційними, передчасними і суперечать інтересам сім`ї. 
Крім того, вказує, що теперішня ситуація - це тимчасова криза, викликана стресовими подіями воєнного часу, розлукою, зовнішнім тиском, загальною нестабільністю у країні. На думку відповідачки, за належного зусилля за участю фахівців, зокрема, сімейного психолога, ця криза може бути подолана. Зазначає, що вона готова до діалогу, відкритість до роботи над відновленням сімейних стосунків, оскільки шлюб сторін, який збудований на 18-річних стосунках, не повинен бути зруйнований через емоційну нестабільність чи обставини, що можуть бути подолані.
Вказує, що навіть після подання позову сторони робили спроби до порозуміння, зокрема, вони разом із дітьми проводили час на Великдень (у квітні 2025 року). Вона бачила, що позивач був готовий примиритися і якби вони одержали ще трохи часу на примирення у передбаченому ст.111 СК України порядку, то вважає, що вони б змогли налагодити  стосунки. 
Також звертає увагу, що вона має бажання працювати над збереженням шлюбу заради спільного майбутнього та інтересів дітей, а її конкретні пропозиції щодо примирення були проігноровані судом першої інстанції.
Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки її письмовим поясненням та наданим нею фотокарткам, які підтверджують спільне проживання сторін, їх участь у житті дітей та готовність до примирення, що свідчить про формальний підхід до справи про розірвання шлюбу. Вказує, що суд не встановив фактичну дату припинення шлюбних відносин, а тому вважає, що залишення цього факту без з`ясування, попри суперечливі заяви сторін та надані нею докази спільного проживання до грудня 2024 року, призвело до правової невизначеності та не дозволило належним чином оцінити тривалість сімейних відносин та можливі правові наслідки розірвання шлюбу. Також звертає увагу на те, що суд не надав належної оцінки її клопотанню про надання строку для примирення, формально відмовивши в ньому, посилаючись лише на тривалість розгляду справи, що є порушенням статті 111 СК України, яка зобов`язує суд вживати заходів до примирення подружжя за наявності підстав вважати шлюб збереженим.
Крім того вказує на те, що суд першої інстанції не проголосив оскаржуване рішення у судовому засіданні, ані повне, ані скорочене, та не повідомив про дату й час його проголошення, що є порушенням ст.ст.7, 244 ЦПК України. Зазначає, що суд без належного процесуального обґрунтування перейшов з підготовчого засідання до розгляду справи по суті та одразу до стадії ухвалення рішення у межах одного засідання, не винісши відповідної ухвали та не погодивши це зі сторонами, чим порушив стадійність судового процесу, визначену ст.197 ЦПК України, що позбавило її можливості реалізувати її процесуальні права на підготовку до дебатів, подання додаткових пояснень та ефективного захисту. Також звертає увагу на те, що суд ухвалив рішення про стягнення з неї судового збору без дослідження цього питання та з порушенням вимог процесуального закону, оскільки позивач не заявляв такої вимоги. Це є порушенням принципу змагальності та обґрунтованості судового рішення, покладаючи на неї необґрунтований фінансовий тягар.
Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Плискань І.О. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що наведені відповідачкою в апеляційній скарзі доводи  не можуть бути підставою для скасування рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 травня 2025 року, оскільки при його ухвалені судом дотримані норми  матеріального та процесуального права. За таких обставин представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Садівник М.І. подала заперечення на відзив на апеляційну скаргу, в яких вказує, що відзив представника позивача на апеляційну скаргу  не спростовує, а лише підтверджує наявність системних порушень, допущених судом першої інстанції, сукупність яких свідчить про формальний підхід, який привів до ухвалення передчасного, незаконного та необґрунтованого рішення. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.
Відповідачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Садівник М.І. повідомлені судом апеляційної інстанції про судове засідання, призначене на 21 жовтня 2025 року на                 11 год 00 хв., завчасно, у встановленому законом порядку, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, проте у судове засідання не з`явились. 
20 жовтня 2025 року через підсистему Електронний суд адвокат Садівник М.І. падала до Київського апеляційного суду письмову заяву, в якій просить розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 у даній справі без її участі та без участі її уповноваженого представника - адвоката Садівник М.І.     
Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, та приймаючи до уваги те, що представник відповідачки - адвокат Садівник М.І. просить розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 у даній справі без їх участі, колегія суддів визнала неявку відповідачки та її представника такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Садівник М.І. про надання строку для примирення та зупинення апеляційного провадження у даній справі - відмовлено (а.с.89-90, т.2).   
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Плискань І.О., яка просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення,    вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу та запереченнях на відзив, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03 липня 2010 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, за актовим записом № 423, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві 03 липня  2010, актовий запис № 423.
У шлюбі у сторін народилось двоє малолітніх дітей:
син - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження № НОМЕР_2 виданим Відділом актів цивільного стану Департаменту охорони здоров`я та психічної гігієни міста Нью-Йорка 24 січня 2017 року;
дочка - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження № НОМЕР_3 виданим в місті Нью-Йорк - Департаментом охорони здоров`я та психічної гігієни.
Судом першої інстанції встановлено, що шлюбні відносини між позивачем та відповідачкою фактично припинені. Враховуючи позицію позивача, суд дійшов висновку, що відновлення подружніх відносин та збереження сім`ї неможливо.  
Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Згідно з ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Частинами 3 та 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до ч.2 ст.36 СК України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України.
Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань (ст.51 СК України).
Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 цього Кодексу.
Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Відповідно до вимог ст.ст. 111, 112 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. З`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.
Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечили б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно в процесі розгляду конкретної справи. У справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (ч.7 ст.240 ЦПК України).
Отже надання додаткового строку для примирення, як і тривалість такого строку (але не більше шести місяців), є виключно правом суду, а не його обов`язком.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 29 травня 2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, у задоволенні  клопотанням представника відповідачки - адвоката Садівник М.І. про надання сторонам у справі строку для примирення на шість місяців - відмовлено (а.с.222-227, т.1).
У позовній заяві ОСОБА_2 зазначив, що примирення між ним та ОСОБА_1 неможливе. Таку ж позицію стороною позивача було підтверджено у відповіді на відзив.
Судом першої інстанції встановлено, що після звернення ОСОБА_2 до суду з даним  позовом про розірвання шлюбу у грудні 2024 року і по день розгляду справи в судовому засіданні 29 травня 2025 року сторони мали достатньо часу для вирішення питання щодо примирення, проте примирення між сторонами не досягнуто. Позивач в судовому засіданні наполягав на розірванні шлюбу з відповідачкою, що виключає необхідність застосування судом інституту примирення згідно зі ст.111 СК України.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що вказана норма ст.111 СК України  щодо примирення є диспозитивною, оскільки, суд має вживати заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства. Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Така правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 11 червня 2019 року у справі № 605/434/18.
Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції про розірвання шлюбу є незаконним через те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки клопотанню відповідачки про надання строку для примирення та формально відмовив у його задоволенні, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.
Також судом першої інстанції встановлено, що фактичні обставини щодо взаємин подружжя свідчать про те, що розлад в сім`ї має не тимчасовий характер та шлюбні відносини між позивачем та відповідачкою фактично припинені. Позивач у судовому засіданні наполягав на тому, що відновлення шлюбних стосунків та збереження сім`ї неможливо, оскільки взаєморозуміння між сторонами втрачено, збереження шлюбу суперечить його інтересам.
Колегія суддів враховує, що суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
Отже шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 369/7035/18 (провадження №61-1658св20).
Отже, установивши, що між сторонами шлюбні стосунки фактично припинились, шлюб між сторонами носить формальний характер, причини розпаду сім`ї, на які посилається позивач, є поважними, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між сторонами, повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, у зв`язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для його розірвання.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка мала намір зберегти сім`ю, надавала фотокартки, письмові пояснення, а також вказувала на спільне святкування Великодня та готовність до примирення, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки відповідно до норм Сімейного кодексу України та практики Верховного Суду, шлюб є добровільним союзом, і бажання лише однієї сторони зберегти подружні відносини за наявності стійкого розладу та небажання іншої сторони продовжувати шлюбні стосунки, не може слугувати підставою для примусового збереження шлюбу.
Посилання відповідачки на можливість збереження сім`ї суперечать встановленим у справі обставинам, з яких вбачається, що позивач наполягає на розлученні, що у свою чергу свідчить про його стійке бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачкою.
При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до ч.6 ст.7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.
Згідно зі  ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Частина 1 ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.
Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, а за ч.2 ст.112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.
Тобто, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що йдеться у ст.16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» у ч.1 підпункту «с» - «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.
За таких обставин, примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону.
Що стосується доводів апеляційної скарги про допущення судом першої інстанції при розгляді справи норм ЦПК України, а саме, що суд без належного процесуального обґрунтування перейшов з підготовчого засідання до розгляду справи по суті та одразу до стадії ухвалення рішення у межах одного засідання, не постановивши відповідної ухвали та не погодивши це зі сторонами, чим порушив стадійність судового процесу, визначену ст.197 ЦПК України, та позбавив її можливості реалізувати процесуальні права на підготовку до дебатів, подання додаткових пояснень та ефективного захисту, то вони не заслуговують на увагу, виходячи з такого.
Так, з протоколу судового засідання від 29 травня 2025 року вбачається, що суд першої інстанції, з урахуванням позиції сторін та їх представників, які не заперечували проти закриття підготовчого розгляду справи, дійшов висновку про закриття підготовчого судового розгляду та перейшов до стадії розгляду справи по суті.
Відповідні процедурні рішення суду були оформлені ухвалами, занесеними до протоколу судового засідання, у відповідності до приписів ч.2.ст. 258 ЦПК України.
У судовому засіданні 29 травня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Садівник М.І. не заперечувала проти таких процесуальних дій та процедурних рішень головуючого, як і стадійності розгляду справи.
Натомість під час апеляційного розгляду адвокат Садівник М.І. зайняла іншу протилежну позицію щодо таких дій головуючого.
Відповідно до ст.3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом ч.3 ст.509 цього Кодексу.
Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту (див. постанова Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17).
Добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).
На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами (див. постанову Верховного Суду від 18 жовтня 2021 року у справі № 299/3611/19 (провадження № 61-9218св21).
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не ґрунтуються на матеріалах справи та мають ознаки суперечливої поведінки, оскільки представник ОСОБА_1 - адвокат Садівник М.І. у судовому засіданні 29 травня 2025 року не заперечувала проти закриття підготовчого провадження та переходу до розгляду справи по суті, що підтверджується протоколом судового засідання та відповідними ухвалами суду, однак лише на стадії апеляційного перегляду змінила свою позицію, висловивши протилежні доводи. Така зміна позиції свідчить про непослідовність у реалізації процесуальних прав і не може розцінюватися як належна підстава для скасування судового рішення. 
Водночас апеляційний суд враховує, що скаржник у повному обсязі реалізувала свої процесуальні права під час апеляційного розгляду справи, подавши апеляційну скаргу та заперечення на відзив на апеляційну скаргу, в яких  виклала усі фактичні та правові аргументи, які вважала необхідними для захисту своїх інтересів в суді апеляційної інстанції, а також, подавши заяву, просила розглянути справу без її участі та участі її уповноваженого представника. Тому  гарантоване ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право відповідачки на справедливий суд і доступ до правосуддя забезпечено в повному обсязі та не було порушене.
Інші доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.
Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,   
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 31 жовтня 2025 року. 
 
Головуючий

Судді: