П О С Т А Н О В А
       І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
8 жовтня 2025 року                                                                                                         місто Київ 
                                                                                              справа №  753/13059/23
                                                                       провадження № 22-ц/824/13388/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,  за участю секретаря судового засідання Онопрієнко К.С.
 
сторони:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 , подані адвокатом Зайцевим Олексієм Валерійовичем, 
 
на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року постановлену у складі судді Маркєлової В.М., -                  
ВСТА Н О В И В:
 
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив зобов`язати відповідачку не чинити йому перешкоди в спілкуванні з малолітньою дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та встановити визначений графік побачень з донькою з урахуванням віку дитини, режиму і розпорядку та іншого; встановити, що на період святкових днів, канікул дитини та/або своєї відпустки він має право забирати дитину до місця свого постійного проживання або виїздити до місця проведення відпустки строком на 33 календарних дні на рік (сумарно); його зустрічі з донькою проводити без присутності матері ОСОБА_2 , відстрочити виконання рішення суду до повернення дитини до України, але не пізніше припинення (скасування) воєнного стану в Україні; встановити порядок виконання рішення суду до повернення дитини до України, але не пізніше припинення (скасування) воєнного стану в Україні, шляхом щоденного безперешкодного спілкування з донькою без присутності матері засобами телефонного та/або відеозв`язку та/або за допомогою мережі Інтернет. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебувають у шлюбі, в якому в них народилась донька. Наприкінці березня 2022 року відповідачка разом з донькою без його згоди виїхала за межі території України, а саме до Федеративної Республіки Німеччини. Відповідачка чинить йому перешкоди в спілкуванні з донькою, зокрема блокує телефонні та/або відеодзвінки, а також систематично переконує доньку в тому, що батько не бажає з нею спілкуватись, ухиляється від участі в її утриманні, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, нібито намагався позбавити свою сім`ю житла, вчинивши підпал будинку та  створював перешкоди вийти із нього відповідачці разом з донькою.
Зазначав, що він категорично не погоджується з вказаною позицією відповідачки та позбавлений можливості пояснити доньці альтернативну точку зору, висловити їй власні міркування, переживання та свої почуття. Він виконує зобов`язання перед дитиною - добросовісно сплачує аліменти на неї. Намагався врегулювати спір мирним шляхом, зокрема неодноразово звертався до органу опіки та піклування за місцем проживання доньки, однак вказані звернення були проігнорованими.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди участі батька ОСОБА_1 в спілкуванні з донькою та в її вихованні. Визначено способи участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні із донькою 
Постановою Київського апеляційного суду від 18 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року залишено без змін.
Постановою  Верховного Суду від 27 листопада 2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14 травня 2025 року закрито провадження у цій  справі.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник  ОСОБА_1  - адвокат Зайцев О.В.  через підсистему «Електронний суд» подав апеляційні скарги, в яких просив оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Зокрема, посилається на помилковість висновків суду першої інстанції щодо місця постійного проживання дитини - країна Німеччина, не враховано того, що тимчасовий захист відповідачка та дитини дійсний до 4 березня 2026 року, після закінчення якого вони втратять право на соціальну допомогу, працевлаштування та перебування на території Німеччини, що суперечитиме інтересам дитини, яка з 2023 року позбавлена спілкування з батьком. Також вважає, що судом першої інстанції не повно досліджено той факт, що відповідачка фактично не працює з 2023 року, що підтверджується відповідними довідками.
Крім того судом першої інстанції помилково застосовано положення статті 12 Гаазької конвенції 1980 року про те, що після сплину річного терміну, судовий або адміністративний орган видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Оскільки норми застосовуються для повернення дитини, а не у категорії справ про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Крім того зазначає, що позивачем до спливу річного терміну було подано позови про повернення дитини, та усунення перешкод у спілкуванні (ця справа). Вважає, що суд першої інстанції, який у своїй ухвалі посилався на рішення від 12 травня 2023 року місцевого суду Франкфурта-на-Майні, де розглядалося клопотання ОСОБА_1 про зобов`язання повернути дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до України, або як альтернатива - передати її заявнику з метою повернення до України та яким у задоволенні такого клопотання відмовлено, не повно дослідив цей доказ. Оскільки у цьому рішенні Майні установлено що «дитина вивезена з території України незаконно», без дозволу батька.
В судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 - адвокат Зайцев О. В., який підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити та ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити для продовження розгляду до Дарницького районного суду м. Києва.
В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник ОСОБА_2 - адвокат Чередниченко А.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила ухвалу суду першої інстанції, як законну та обґрунтовану залишити  без змін.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., перевіривши законність і обґрунтованість постановленої у справі ухвали, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Установлено, що з березня 2022 року відповідачка разом з їх спільною  дитиною виїхали до Федеративної Республіки Німеччини. Цей факт сторонами не оспорюється.
Позов подано у липні 2023 року - з тих підстав, що у березні 2022 року відповідачка без згоди позивача як батька дитини вивезла дитину за межі України.
На підтвердження тієї обставини, що новим постійним та звичайним місцем проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2022 року і станом на час розгляду справи судом є місто Франкфурт-на-Майні Федеративної Республіки Німеччина сторона відповідача навела доводи та надала докази.
У відзиві відповідачка зазначила, що з 2022 року вона з дитиною - ОСОБА_3 , знаходиться та проживає у місті Франкфурті-на-Майні Федеративної Республіки Німеччина, є офіційно працевлаштованою та має стабільний дохід, орендує там житло, де у дитини є власна кімната, що дає можливість у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини саме в Німеччині. До відзиву на підтвердження тієї обставини, що звичайним місцем проживання - з 2022 року і станом на час розгляду справи судом є місто Франкфурт-на-Майні Федеративної Республіки сторона відповідача додала такі докази: 1) довідка Школи імені Георга Бюхнера (адреса Пфінгстбрунненштрассе 15-17 60486 місто Франкфурт-на-Майні), яка видана 02.12.2022 і дійсна до 31.07.2023, згідно з якою «учениця ОСОБА_4 відвідує цю школу з 06.10.2022 до, орієнтовно, 31.07.21023»; 2) довідка Школи імені Георга Бюхнера (адреса Пфінгстбрунненштрассе 15-17 60486 місто Франкфурт-на-Майні), яка видана 05.12.2022, згідно з якою « ОСОБА_4 навчається у цій школі в інтенсивному класі ІІІ з 06.10.2022 з понеділка по п`ятницю з 8.40 до 13.05 год.; 3) довідка про відвідування Школи імені Георга Бюхнера (адреса Пфінгстбрунненштрассе 15-17 60486 місто Франкфурт-на-Майні), яка видана 02.12.2022, згідно з якою «учениця ОСОБА_4 , місце проживання дитини - АДРЕСА_3), відвідує цю школу з 06.10.2022 до, орієнтовно, 31.07.21023 і навчається в інтенсивному класі ІІІ»; 4) довідка Школи І ступеня № 295 Дарницького району від 06.12.2022 № 147, згідно з якою «на даний час учениця ОСОБА_3 навчається дистанційно».
12 травня 2023 року Місцевим судом Франкфурта-на-Майні розглядалося клопотання ОСОБА_1 про зобов`язання повернути дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до України, або як альтернатива - передати її заявнику з метою повернення до України. За результатами розгляду клопотання у його задоволенні суд відмовив. У своєму рішенні Місцевий суд Франкфурта-на-Майні констатував, що клопотання ОСОБА_1 про повернення або передачу дитини є прийнятним, але недостатньо обґрунтованим. Заявник не може вимагати видачі та повернення дитини від відповідачки відповідно до пункту 1 статті 12 Гаазької конвенції 1980 року, оскільки існують виняткові обставини, передбачені пунктом 1 статті 13 цієї Конвенції - суд не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо це пов`язано з серйозним ризиком заподіяння фізичної або психічної шкоди дитині або іншим чином ставить дитину в нестерпне становище. Таким чином, у цьому рішенні суд установив факт проживання дитини у Федеративній Республіці Німеччині і підтвердив свою юрисдикцію щодо розгляду справи про повернення дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до України.
З листа Державної прикордонної служби від 12 грудня 2022 року та копії закордонного паспорта відповідачки суд установив, що неповнолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 28 березня 2022 року перетнула державний кордон України на виїзд у супроводі матері, ОСОБА_2 . 
Факт перебування дитини з 2022 року у Федеративній Республіці Німеччині сторонами не оспорюється.
З поданих відповідачкою суду додаткових доказів (заявки на членство про прийняття в клуб ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та розкладу навчання ОСОБА_5 в гімназії м. Франкфурт-на-Майні, школа ім. Шиллера) суд установив також ту обставину, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 4 жовтня 2023 року навчалася в гімназії у м. Франкфурт-на-Майні, Школа ім. Шиллера, а мати - ОСОБА_6 сплачувала членські внески за це навчання.
Судом установлено факт працевлаштування відповідачки у м. Франкфурт-на-Майні та факт її проживання в орендованій квартирі разом з дитиною ОСОБА_3 , що підтверджується: 1) довідкою про подачу заяви на отримання посвідки на проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_6 згідно зі ст. 24 Закону про перебування, трудову діяльність та інтеграцію іноземців у ФРН подала заяву на надання перебування на федеральній території. Згідно довідки перебування ОСОБА_7 вважається дозволеним та дозволено працевлаштування. Довідка видана 19 жовтня 2022 року; 2) довідкою про подачу заяви на отримання посвідки на проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якій зазначено, що ОСОБА_4 згідно зі ст .24 Закону про перебування, трудову діяльність та інтеграцію іноземців у ФРН подала заяву на надання перебування на федеральній території. Згідно довідки перебування ОСОБА_5 вважається дозволеним. Довідка видана 22 вересня 2022 року;  3) довідкою про продовження дії дозволу на тимчасове перебування ОСОБА_7 згідно зі ст.24 Закону про перебування, трудову діяльність та інтеграцію іноземців у ФРН Дозволи на тимчасове перебування, дійсні станом на 1 лютого 2024 року, будуть автоматично продовжені до 4 березня 2025 року. Дозвіл на ведення трудової діяльності залишається в силі. Окрім того, дозволи на тимчасове продовжені перебування, дійсні станом на 1 лютого 2025 року, будуть автоматично продовжені до 4 березня 2026 року. Дозвіл на ведення трудової діяльності залишається в силі;  4) з Договору оренди житлового приміщення (укладений між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_4) та доказів сплати оренди житлового приміщення за лютий-квітень 2025 року встановлено факт проживання відповідачки в орендованій квартирі разом з дитиною, ОСОБА_3 у цей період, починаючи з 1 лютого 2023 року, термін дії оренди за договором - після 24 місяців з моменту укладення - діє на невизначений термін (пунт 1 параграфу 2 Договору);  5) з довідок про нарахування заробітної плати ОСОБА_2 суд установив, що нарахування заробітної плати за 09/2022 ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 -на-Майні у період з вересня 2022 року по кінець лютого 2023 року була працевлаштована і отримувала зарплату у місті Франкфурт-на-Майні. 
Ухвалюючи судове рішення про закриття провадження, суд першої інстанції виходив з того, що надані відповідачкою докази доводять високий ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення саме у новому місці проживання дитини, яке стало для неї звичайним, і яке знаходиться у місті Франкфурті-на-Майні Федеративної Республіки Німеччина. До такого висновку суд дійшов, враховуючи, що через виїзд з України у 2022 році внаслідок військової агресії російської федерації трирічне перебування дитини разом з матір`ю, відвідування освітніх закладів, знання дитиною німецької мови на рівні А1, сформувалися міцні соціальні та сімейні відносини дитини у державі Федеративна Республіка Німеччина.
Тому суд вважав, що доводи відповідачки є обґрунтованими та підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами, яких у сукупності достатньо для висновку, що новим постійним та звичайним місцем проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , упродовж трьох років, а саме - з жовтня 2022 року і станом на час подання позову, розгляду справи судом і ухвалення цього судового  рішення - є місто Франкфурт-на-Майні Федеративної Республіки Німеччина.
Водночас доводи позивача та надані ним докази не спростовують цього висновку, оскільки: 1) реєстрація місця проживання дитини за адресою АДРЕСА_2 , та  факт відвідування дитиною закладу охорони здоров`я «Kinder Klinik»та дистанційне навчання в школі 295 (ліцей «Діалог») у 6-А класі- підтвержують факт проживання дитини до початку агресії російської федерації, тобто до виїзду за межі України у 2022 році; 2) докази, що підтверджують факт наявності родинних зв`язків у дитини в Україні - проживання у місті Києві прабабусі і бабусі дитини, не спростовують наявність нових соціальних зв`язків дитини, які сформувалися за три роки її проживання у місті Франкфурті-на-Майні Федеративної Республіки Німеччина; 3) доводи позивача, що постійне місце проживання дитини визначено саме на території України, перебування дитини на теперішній час на території Німеччини - це вимушений тимчасовий захід, пов`язаний з військовою агресією російської федерації.
Також суд посилався на те, що у разі встановлення обставин, вказаних у пункті  «b» частини першої статті 7 Гаазької конвенції 1996 року в сукупності припиняється юрисдикція суду Договірної Держави попереднього звичайного місця проживання дитини (України) з вирішення цього спору у зв`язку з набуттям нею нового постійного (звичайного для дитини) місця проживання.
Суд першої інстанції встановив, що з жовтня 2022 року новим місцем постійного проживання дитини є Німеччина,  а тому на підставі статті 7 Гаазької конвенції 1996 року, дійшов до висновку, що юрисдикція українського суду на вирішення цього спору припинилася до звернення позивача до національного України суду з цим позовом, і як наслідок - закриття провадження в справі.
Суд першої інстанції враховував висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року (справа № 613/1185/19) і вважав, що у справі, що розглядається, звичайне (постійне) місце проживання дитини в Україні існувало до березня 2022 року, однак станом на час подання позову і розгляду справи не збереглося (відповідно до критеріїв, сформульованих у статті 7 Гаазької конвенції 1996 року), тому юрисдикція суду України для вирішення спору по суті вимог припинилася разом зі зміною звичайного місця проживання дитини, а тому відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд першої інстанції вважав підстави для закриття провадження в цій справі обґрунтованими.
З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.
У статті 51 Конституції України, частинах другій, третій статті 5 СК України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори і угоди» (далі - № 1906-IV) чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (частина перша статті 18, частина перша статті 27 Конвенції про права дитини).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
У рішенні від 07 грудня 2006 року в справі «Хант проти України», заява № 31111/04, ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ від 07 серпня 1996 року в справі «Johansen v. Norway»).
Закон України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.
Відповідно до статті 8 Закону № 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону № 2402-III).
У статті 15 Закону № 2402-III зазначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.
У статті 51 Конституції України, частинах другій, третій статті 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
У статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно з частинами першою-третьою статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
У частині першій та другій статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.
В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами .
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 травня 2019 року в справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) виснувала, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитись на шкоду інтересам дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини.
Вирішуючи питання про встановлення способу участі у вихованні для одного з батьків, який постійно не проживає з дітьми, суди повинні враховувати усю сукупність обставин конкретної справи (постанови Верховного Суду від 07 серпня 2024 року в справі № 742/3278/23 (провадження № 61-7675св24), від 08 травня 2024 року в справі № 638/1269/23 (провадження № 61-15097св23) та інші).
У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
У більшості випадків потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей обумовлена поведінкою самих батьків, та їх небажанням винайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей.
У цій справі  постановою Верховного Суду  від 27 листопада 2024 року  касаційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Чередниченко А.В. задоволено. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду  від 18 червня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Приймаючи рішення про направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд у своїй постанові зазначив, що процесуальне питання, яке повинні були вирішити суди та є істотним для врегулювання цього спору судом України, є те, чи відноситься його вирішення до юрисдикції саме національного суду України, та за яких умов позивач в цій справі має право звернутися до національного суду України.
Спірні правовідносини обтяжені іноземним елементом, а тому юрисдикція такого спору визначається за спеціальними правилами, закріпленими як у законах України, так і у міжнародно-правових договорах, положення яких є частиною національного законодавства України.
Суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, дійшов висновку, що з урахуванням висновків Верховного Суду та міжнародного законодавства, провадження у цій  справі підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а юрисдикція цього спору належить до місцевого суду у місті Франкфурті-на-Майні Федеративної Республіки Німеччина. 
Апеляційний суд окремо звертає увагу на той факт, що позивачем було подано клопотання до місцевого суду Франкфурта-на-Майні про зобов`язання повернути дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до України, або як альтернатива - передати її заявнику з метою повернення до України. За результатами розгляду клопотання у його задоволенні суд у своєму рішенні від  12 травня 2023 року відмовив (т. 1, а. с. 155-161).
З наведеного вбачається, що подаючи таке клопотання до іноземного суду, позивачем визнається той факт, що юрисдикція спору, що виник між сторонами з приводу участі у вихованні та спілкуванні з їхньою дочкою належить місцевому суду Франкфурта-на-Майні Федеративної Республіки Німеччина. 
Також, враховуючи те, що місцевий суд Франкфурта-на-Майні прийняв таке клопотання до провадження, відповідно, підстав для його повернення у зв`язку з невідповідністю юрисдикції цього спору міжнародному законодавству судом не встановлено. За результатами розгляду клопотання у його задоволенні суд відмовив. У своєму рішенні Місцевий суд Франкфурта-на-Майні констатував, що клопотання ОСОБА_1 про повернення або передачу дитини є прийнятним, але недостатньо обґрунтованим. Заявник не може вимагати видачі та повернення дитини від відповідачки відповідно до пункту 1 статті 12 Гаазької конвенції 1980 року, оскільки існують виняткові обставини, передбачені пунктом 1 статті 13 цієї Конвенції - суд не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо це пов`язано з серйозним ризиком заподіяння фізичної або психічної шкоди дитині або іншим чином ставить дитину в нестерпне становище. (т. 1, а. с. 155-161).
У зв`язку з відмовою у задоволенні клопотання ОСОБА_1 місцевим судом Франкфурта-на-Майні, вже у липні 2023 року позивач звернувся з цим позовом вже до Дарницького районного суду міста Києва. В ході розгляду цієї справи у судах, виникла необхідність дослідження питання щодо юрисдикції цього спору.
Спірні правовідносини обтяжені іноземним елементом, а тому юрисдикція такого спору визначається за спеціальними правилами, закріпленими як у законах України, так і у міжнародно-правових договорах, положення яких є частиною національного законодавства України.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.
Водночас, відповідно до статті 9 Конституції України, статті 19 Закону № 1906-IV, частини другої статті 3 ЦПК України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.
Тож юрисдикція цього спору має визначатися насамперед не правилами національного цивільного процесу, а правилами відповідних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Під час визначення юрисдикції цього спору також підлягають застосуванню Гаазькі конвенції 1980 та 1996 років, які регулюють питання міжнародної підсудності таких спорів й визначають, органи якої держави мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи та майна дитини.
Відповідно до статті 29 Гаазької конвенції 1980 року ця Конвенція не перешкоджає будь-якій особі, установі або органу, що заявляє про порушення прав піклування або доступу відповідно до положень статей 3 або 21, прямо звернутися до судових або адміністративних органів будь-якої Договірної держави, на підставі положень цієї Конвенції або на іншій підставі.
У статті 50 Гаазької конвенції 1996 року зазначено, що ця Конвенція не впливає на застосування Гаазької конвенції 1980 року у відносинах між сторонами обох Конвенцій. Однак ніщо не перешкоджає застосуванню положень цієї Конвенції для цілей повернення дитини, яка була протиправно переміщена або утримувалася, чи для надання права на спілкування.
Тож наведене правило передбачає можливість паралельного застосування обох Гаазьких конвенцій.
Правила стосовно юрисдикції, які містяться у главі ІІ Гаазької конвенції 1996 року, створюють загальний підхід до юрисдикції, що забезпечує визначеність для сторін і може таким чином сприяти запобіганню спроб пошуку «зручного» суду.
Гаазька конвенція 1996 року доповнює і посилює Гаазьку конвенцію 1980 року, встановлюючи чіткі межі для здійснення юрисдикції, в тому числі у виключних випадках, коли у поверненні дитини відмолено або повернення не запитано. Гаазька конвенція 1996 року укріплює Гаазьку конвенцію 1980 року, підкреслюючи первинну роль органів влади Договірної держави постійного місця проживання дитини у прийнятті рішень про заходи, які можуть бути необхідні для довгострокового захисту дитини.
За правилами Гаазької конвенції 1996 року держава, в якій дитина зазвичай проживала безпосередньо перед переміщенням або утримуванням, зберігає юрисдикцію відповідно до статті 5, якою дотримані певні умови відповідно до статті 7 цієї Конвенції. Стаття 7 Гаазької конвенції 1996 року встановлює форму збереження юрисдикції держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення чи утримування. Правила статті 6 Гаазької конвенції 1996 року застосовуються у випадках, коли неможливо встановити постійне місце проживання дитини.
Визначення, яке із правил підвідомчості спору підлягає застосуванню, залежить від встановлених фактичних обставин, зокрема, місця постійного проживання дитини, його зміни чи не набуття такого місця дитиною.
З урахуванням статті 7 зазначеної Конвенції у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи держави нового звичайного місця проживання.
Стаття 5 Гаазької конвенції 1996 року містить загальне правило стосовно юрисдикції, яке полягає в тому, що заходи захисту дітей мають бути вжиті судовими або адміністративними органами держави місця постійного проживання дитини.
Поняття «місце постійного проживання» не визначене цією Конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними Державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин.
Звичайне місце проживання підтверджується: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.
У своїй постанові, Верховний Суд констатував, що звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі.
З матеріалів справи вбачається, що місце постійного проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , упродовж трьох років, а саме - з жовтня 2022 року і станом на час подання позову, розгляду справи судом і ухвалення оскаржуваного судового рішення - є місто Франкфурт-на-Майні Федеративної Республіки Німеччина, що підтверджується відповідними довідками з навчального закладу, документами, які легалізують проживання матері та дитини в Німеччині,  довідками про місце роботи матері, договору оренди та ін. 
Як уже зазначалось, 25 січня 2024 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва в справі № 753/6951/23 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, задоволено частково. Визначено місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_2 .
Розгляд клопотання позивача щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 Місцевим судом Франкфурта-на-Майні також підтверджує факт проживання дитини у Федеративній Республіці Німеччині.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку в тому, що надані відповідачкою докази доводять високий ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення саме у новому місці проживання дитини, яке стало для неї звичайним, і яке знаходиться у місті Франкфурті-на-Майні Федеративної Республіки Німеччина. Через виїзд з України у 2022 році внаслідок військової агресії російської федерації трирічне перебування дитини разом з матір`ю, відвідування освітніх закладів, знання дитиною німецької мови на рівні А1, сформувалися міцні соціальні та сімейні відносини дитини у державі Федеративна Республіка Німеччина.
Відтак висновок, що новим постійним та звичайним місцем проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , упродовж трьох років, а саме - з жовтня 2022 року і станом на час подання позову, розгляду справи судом і ухвалення оскаржуваного судового  рішення - є місто Франкфурт-на-Майні Федеративної Республіки Німеччина колегія суддів вважає обґрунтованим,  доводи апеляційної скарги  в цій частині висновків суду не спростовують. Посилання на те, що тимчасовий захист відповідачки та дитини дійсний до 4 березня 2026 року та після його закінчення мати та донька будуть змушені повернутись в Україну, є суб`єктивним твердженням, а не доказом в розумінні процесуального законодавства.
Факт не працевлаштованості матері дитини також не є підставною для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки ці обставини не впливають на визначення судом юрисдикції спору. 
Відповідно до частини першої статті 7 Гаазької конвенції 1996 року у разі неправомірного переміщення або утримання дитини органи Договірної Держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення або утримання, зберігають свою юрисдикцію доти, доки дитина не набуде звичайного місця проживання в іншій Державі та
а) кожна особа, установа або інший орган, які мають права опіки, не погодяться з переміщенням або утримуванням
або b) дитина не проживає в такій іншій державі протягом періоду, що становить принаймні один рік після того, як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місце перебування дитини; не триває розгляд прохання про повернення, поданого в цей період, та дитина прижилася в новому середовищі.
Для застосування пункту «b» частини першої статті 7 Гаазької конвенції 1996 року потрібно встановити такі обставини:
1) дитина проживає в іншій державі не менше одного року після того як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місце перебування дитини;
2) протягом цього періоду не було заявлено вимоги про повернення дитини;
3) дитина адаптувалася до нового середовища.
Ці умови частково відображають положення статті 12 Гаазької конвенції 1980 року про те, що після сплину річного терміну, судовий або адміністративний орган видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.
Позов у справі, що переглядається, подано до суду з тих підстав, що у березні 2022 року відповідачка без згоди позивача як батька дитини вивезла дитину за межі України, проте позов до суду подав у липні 2023 року, що зобов`язує суди першої та апеляційної інстанцій дослідити питання, чи прижилася дитина за новим місцем проживання, тобто, чи стало воно для неї новим постійним та звичайним.
У разі встановлення обставин у сукупності (дитини проживає в іншій державі не менше одного року після того як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місце перебування дитини; протягом цього періоду не було заявлено вимоги про повернення дитини; дитина адаптувалася до нового середовища) за правилом пункту «b» частини першої статті 7 Гаазької конвенції 1996 року припиняється юрисдикція суду Договірної Держави попереднього звичайного місця проживання дитини з вирішення цього спору у зв`язку з набуттям нею нового постійного (звичайного для дитини) місця проживання.
У цій категорії справ юрисдикція з вирішення такого спору слідує за місцем постійного проживання дитини, а тому якщо місце постійного проживання дитини переноситься до іншої договірної держави, органи влади держави нового місця постійного проживання набувають юрисдикції щодо суті спору.
Правилами щодо юрисдикції, закріпленими у Гаазькій конвенції 1996 року, запроваджено загальний підхід до визначення юрисдикції, який забезпечує визначеність для сторін, і може, в такий спосіб, сприяти недопущенню спроб пошуку «зручного суду» через міжнародне викрадення дітей. Правило статті 5 Гаазької конвенції 1996 року визначає місце постійного проживання дитини як первинну підставу для визначення юрисдикції, сприяє зверненню батьків до влади з питань опіки, доступу/контактів і переміщення в тих Договірних Державах, де їх дитина живе, замість її вивезення до інших юрисдикцій для вирішення таких питань.
Натомість статтею 7 Гаазької конвенції 1996 року передбачено спеціальне правило стосовно юрисдикції у випадках міжнародного викрадення дітей. Органи влади Договірних Держав постійного проживання дитини безпосередньо до незаконного переміщення чи утримання зберігають юрисдикцію щодо вжиття заходів, направлених на захист особистості чи майна дитини, поки не будуть виконані певні умови. Це правило направлено на дотримання балансу між двома ідеями. По-перше, що особа, яка незаконно переміщує чи утримує дитину, не повинна користуватися перевагами зміни влади, яка має юрисдикцію з питань опіки чи доступу/контактів. По-друге, що зміна місця проживання дитини, якщо нове місце проживання збережеться, є фактором, який не може ігноруватися до такої міри, щоб позбавляти юрисдикції влади нової держави проживання на невизначений період.
Тож у разі встановлення умов, передбачених у статті 7 Гаазької конвенції 1996 року, правильним буде висновок, що юрисдикція українського суду на вирішення цього спору припинилася до звернення позивача до національного України суду з цим позовом, що матиме своїм наслідком закриття провадження в справі.
У разі неможливості встановлення судом звичайного місця проживання до спірних правовідносин підлягатимуть застосуванню правила статті 6 Гаазької конвенції 1996 року, відповідно до яких (1) для дітей-біженців та дітей, які внаслідок суспільних негараздів в їхній країні переміщені до інших держав, органи Договірної Держави, на території якої ці діти перебувають у результаті їхнього переміщення, мають юрисдикцію, передбачену в пункті 1 статті 5. (2) Положення попереднього пункту також застосовуються до дітей, чиє звичайне місце проживання не може бути встановлене.
Обставини неможливості визначення звичайного місця проживання дітей можуть включати, наприклад, часті переїзди дитини між двома і більше державами; втрату дитиною попереднього місця постійного проживання та брак достатніх підстав для набуття нового місця постійного проживання.
Заснована на цьому положенні юрисдикція суду припиняється, якщо буде встановлено, що дитина має місце проживання, де б це не було.
Отже, залежно від встановлення певних обставин справи, зокрема постійного місця проживання дітей, суд має застосувати одне із правил, визначених Гаазькою конвенцією 1996 року, про юрисдикцію спору. Юрисдикція спору ґрунтується на прив`язці постійного місця проживання дитини та вирішується у кожному конкретному спорі залежно від встановлених фактичних обставин справи.
Такі висновки узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду в постанові від 17 серпня 2022 року в справі № 613/1185/19, від 23 жовтня 2024 року в справа № 761/11261/23 та врахований судом першої інстанції.
Колегія суддів вважає, що закриваючи провадження в цій справі та визначаючи юрисдикцію цього спору, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у матеріалах справи обставини та докази, подані сторонами на їх підтвердження, і дійшов правильного висновку, що за встановлених обставин спір, який виник між сторонами, не  підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства..
За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Оскільки рішення суду не підлягає скасуванню, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.
Керуючись  ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390  ЦПК  України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , подані адвокатом Зайцевим Олексієм Валерійовичем, залишити без задоволення.
Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року залишити без змін.
 Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова складена 23 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач:                                                        О.І. Шкоріна 
 
Судді:                                                                          Л.Д. Поливач 
 
                                                                                     А.М. Стрижеус