ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" вересня 2025 р.                                                           Справа №914/940/25

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів: 
головуючий суддя                                                    Желік М.Б. 
судді                                                              Орищин Г.В.
                                                                                                      Галушко Н.А.

розглянувши в письмовому провадженні без повідомлення сторін 

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” б/н від 26.06.2025 (вх.ЗАГС. №01-05/1961/25 від 26.06.2025) 
на рішення Господарського суду Львівської області від 02.06.2025 (суддя Ділай У.І., повний текст складено 09.06.2025) 
у справі №914/940/25 
за позовною заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ
до відповідача: Управління освіти Стрийської міської ради Стрийського району Львівської області, м.Стрий Львівської області
про стягнення 182789,32 грн пені, 17447,44 грн 3% річних та 10665,26грн інфляційних втрат за неналежне виконання відповідачем умов договору №12-2069/22-БО-Т від 12.12.2022

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 02.06.2025 у справі №914/940/25 (з урахуванням ухвали Господарського суду Львівської області від 18.06.2025 про виправлення описки) позов задоволено частково; стягнуто з Управління освіти Стрийської міської ради Стрийського району Львівської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» 10 665,26 грн інфляційних втрат, 16 976,80 грн 3% річних 60 000,00грн пені та 2525,18 грн судового збору, у задоволенні решти вимог – відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач звернувся до Західного апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 02.06.2025 у справі №914/940/25 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в розмірі 122789,32 грн. та 3% річних в розмірі 470,64 грн. скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в цій частині, стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.06.2025 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії судді – Орищин Г.В., Галушко Н.А.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 30.06.2025 відкрито апеляційне провадження, призначено справу №914/940/25 до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, встановлено строк для надання відзиву на апеляційну скаргу до 30.07.2025.
08.07.2025 відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив оскаржене рішення залишити без змін, судові витрати покласти на позивача.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши апеляційну скаргу, взявши до уваги принцип розумності строку розгляду справи судом, закріплений у п.10 ч.3 ст.2 ГПК України, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню частково, з огляду на таке:

Розгляд справи в суді першої інстанції. Короткий зміст позовних вимог, заперечень відповідача та рішення суду першої інстанції.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до Управління освіти Стрийської міської ради Стрийського району Львівської області про стягнення штрафних санкцій, інфляційних втрат та трьох відсотків річних за неналежне виконання грошового зобов`язання в розмірі 210 902,02 грн., а саме: 182 789,32 грн пені, 17 446,44 грн. трьох процентів річних, 10 665,26 грн. інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач в порушення зобов`язань за договором №12-2069/22-БО-Т від 12.12.2022 постачання природного газу ухилявся від документального оформлення поставок природного газу, а також здійснив оплату за переданий природний газ не у встановлений договором строк.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, зазначав, що виконання договору, зокрема, в частині своєчасної оплати, мало місце в умовах воєнного стану, коли вся бюджетна сфера України зазнала серйозних труднощів, зумовлених регулярними відключеннями електроенергії, збоями в роботі фінансово-казначейських систем та загальним обмеженням до державних інформаційних ресурсів. 
У справі, що розглядається, Управління освіти не допускало зловживань чи умисного ухилення від виконання зобов`язань чи недобросовісної поведінки, а затримка платежів зумовлена незалежними від волі установи факторами: затримкою в бюджетному фінансуванні, необхідністю проходження погоджень через органи Держказначейства, складною ситуацією у сфері енергозабезпечення в умовах воєнного стану, системними перебоями в роботі електронних систем внаслідок масових атак на критичну інфраструктуру.
Також відповідач звертав увагу на те, що акти приймання-передачі природного газу, які є обов`язковою підставою для реєстрації бюджетного зобов`язання та подальшої оплати через органи Державної казначейської служби, були надані постачальником із порушенням строків, що унеможливило своєчасну оплату за лютий та березень 2023 року.
Окрім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач звернувся до суду з клопотанням про зменшення розміру штрафних санкцій та інфляційних втрат.

Місцевий господарський суд, ухвалюючи оскаржене рішення, дійшов висновків про те, що:
- позовні вимоги про стягнення з відповідача 10665,26 грн інфляційних втрат за період з 01.06.2023 до 29.02.2024 є обґрунтованими та підлягають задоволенню;
- у розрахунку суми 3% річних позивач допустив арифметичні помилки, а саме, за розрахунком суду, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 16976,80 грн 3% річних за період з 16.05.2023 до 07.02.2024, в задоволенні решти вимог в цій частині слід відмовити;
- стосовно вимоги про стягнення 182789,32 грн пені за період з 16.05.2023 до 15.12.2023, підлягає задоволенню клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкції, у зв`язку з чим можливим є зменшення розміру пені до 60000,00 грн., а в решті позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Узагальнені доводи апелянта (позивача).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що оскаржене рішення в частині відмови у стягненні пені в розмірі 122 789,32 грн та 3% річних в розмірі 470,64 грн ухвалене із порушенням норм матеріального та процесуального права, на підтвердження чого апелянт покликається на такі доводи:
- пунктом 7.2 договору визначено, що у разі прострочення споживачем строків остаточного розрахунку згідно з пунктом 5.1 та/або строків оплати за пунктом 8.4 цього договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, отже, відповідач був обізнаний з тим, що за неналежне виконання умов договору на нього буде покладено відповідальність відповідно до умов договору;
- боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання за будь-яких обставин, виконання умов договору не ставиться в залежність від виконання будь-яких зобов`язань з боку третіх осіб, зокрема кінцевих споживачів, відсутності коштів на рахунках, або тієї обставини, що він фінансується за рахунок бюджетних коштів тощо;
- матеріали справи взагалі не містять жодного доказу на підтвердження майнового стану відповідача, наявності/відсутності коштів на рахунках, бюджетних асигнувань/призначень, кошторису тощо, у зв`язку з чим, суд не міг дослідити майновий стан відповідача та об`єктивно вирішити питання про зменшення пені;
- позивач забезпечує галузі національної економіки і населення природним газом,  тобто, є об`єктом, що має стратегічне значення для економіки, суспільства і безпеки держави, в умовах воєнного стану та збройної агресії з боку російської федерації у позивача значно зросла кількість споживачів, через неможливість постачання їм природного газу від інших приватних постачальників, при цьому розмір дебіторської заборгованості постійно зростає через відсутність платіжної дисципліни з боку таких споживачів;
- несвоєчасність оплати контрагентів прямо перешкоджає виконанню покладених на позивача державою обов`язків, погіршує фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів природного газу;
- станом на 31.12.2024, відповідно до Звіту позивача про фінансовий стан та фінансові результати, розмір зобов`язань складає 117 375 762 тис. грн (в тому числі заборгованість перед бюджетом 766 тис. грн), фінансовий результат від господарської діяльності за 2024 рік складає 6 977 982 тис. грн чистого збитку (фінансова звітність позивача є загальнодоступним документом, який публікується на веб-сторінці позивача за посиланням: https://naftogaztrading.com.ua/wpcontent/uploads/2025/06/fz-2024-rik.pdf);
- неприбутковість відповідача, його бюджетне фінансування не є винятковою обставиною для зменшення розміру неустойки або уникнення відповідальності;
- відповідач не обмежений у способах та шляхах виконання своїх зобов`язань, зокрема, шляхом перенесення оплати, взаємозаліку, залучення кредитних коштів, зменшення власних витрат тощо (така позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі 922/1010/16 від 12.06.2018);
- зменшивши пеню до 60 000 грн суд першої інстанції знівелював саме значення пені та не дотримав балансу інтересів сторін;
- Верховний Суд в постанові від 04.02.2020 у справі №918/116/19  (п.8.19.) зазначив «зазначені критерії дотримані судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні питання про зменшення пені та обґрунтовано зменшено розмір заявленої до стягнення пені на 50 %, враховуючи, що зменшення розміру штрафних санкцій на 99% нівелюватиме саме значення пені як відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що має на меті захист прав та інтересів кредитора у зв`язку з порушенням його права на своєчасне (відповідно до строків, передбачених договором) отримання грошових коштів за надані ним послуги.»;
- нарахування 3% річних здійснено за такі періоди: - за зобов`язанням січня 2023 року 3% річних нараховані в сумі 395,98 грн. за період з 16.03.2023 до 21.03.2023; - за зобов`язанням березня 2023 року 3% річних нараховані в сумі 9 330,44 грн. за період з 16.05.2023 до 07.02.2024; - за зобов`язанням квітня 2023 року 3% річних нараховані в сумі 7 721,02 грн. за період з 16.06.2023 до 07.02.2024; загальний розмір нарахованих 3% річних від основного боргу складає 17 447,44 грн.; отже, суд першої інстанції допустив арифметичну помилку при здійснені розрахунку 3% річних, а саме, не правильно визначив період нарахування 3% річних, тому позовні вимоги в частині стягнення 3% річних у розмірі 17 447,44 грн були повністю обґрунтовані та підлягали задоволенню.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує такі аргументи на спростування доводів скаржника:
- суд першої інстанції, керуючись статтями 233 ГК України та 551 ЦК України, правомірно здійснив оцінку обставин справи і дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення пені, врахувавши: - повне виконання зобов`язання; - наявність об`єктивних причин затримки платежів, зокрема процедуру погодження з органами Держказначейства; - співмірність суми заявленої пені до наслідків порушення; - спеціальні обов`язки, покладені на позивача відповідно до законодавства, зокрема постанов КМУ №1236, №222 та №812, що забезпечують постачання природного газу споживачам, включаючи бюджетні установи; - відсутність шкоди для позивача; - суспільну функцію відповідача як освітнього органу, обмеженого у витрачанні коштів; - стягнення у повному обсязі пені призвело б до порушення балансу інтересів сторін та надмірного фінансового навантаження на бюджетну установу; - відповідач є бюджетною установою, а отже обмежений у розпорядженні коштами (ст. 48 Бюджетного кодексу України);
- розмір пені був зменшений судом у рамках дискреційних повноважень та в межах правового поля;
- суд обґрунтовано застосував судовий розсуд щодо визначення індивідуального розміру неустойки з урахуванням інтересів обох сторін, ступеня виконання зобов`язання, незначності прострочення та поведінки сторін;
- стаття 625 ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити 3% річних від простроченої суми, однак, як зазначено в постанові Верховного Суду від 16.06.2021 у справі №915/2222/19, суд вправі відмовити у їх стягненні, якщо таке стягнення є формальним, не забезпечує компенсаційного ефекту і не відповідає принципу добросовісності;
- в аналогічних справах Верховний Суд неодноразово підтверджував можливість зменшення розміру санкцій (постанови від 18.03.2020 у справі №902/417/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, постанова від 16.04.2018 у справі №920/199/16);
- в матеріалах справи відсутні докази щодо погіршення фінансового стану, ускладнення господарської діяльності або завдання позивачу збитків в результаті дій відповідача;
- враховуючи той факт, що стягнення пені та нарахувань не є основним доходом позивача і не може безпосередньо впливати на його господарську діяльність, а пеня є лише санкцією за невиконання зобов`язання, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку щодо зменшення її розміру;
- виконання договору, зокрема в частині своєчасної оплати, мало місце в умовах воєнного стану, коли вся бюджетна сфера України зазнала серйозних труднощів, зумовлених регулярними відключеннями електроенергії, збоями в роботі фінансово-казначейських систем та загальним обмеженням до державних інформаційних ресурсів;
- фінансування витрат, пов`язаних із постачанням природного газу до закладів освіти, здійснюється за рахунок коштів місцевого бюджету, управління освіти є бюджетною установою, що діє виключно в межах затверджених бюджетних асигнувань відповідно до вимог Бюджетного кодексу України, установа не має власних надходжень і не здійснює господарської діяльності з метою отримання прибутку;
- Управління освіти, як розпорядник бюджетних коштів, здійснює всі видатки виключно в межах доведеного бюджетного фінансування та затверджених кошторисів, розрахунки за енергоносії проводяться за наявності бюджетних призначень на відповідному рахунку, а не на розсуд установи;
- в період 2023– 2025 років від Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» не надходило жодних письмових повідомлень, претензій чи листів щодо порушення умов договору, неоплати вартості переданого природного газу в установлений строк, а також вимог щодо стягнення штрафних санкцій або інфляційних втрат, що свідчить про відсутність реального наміру позивача до врегулювання спору в досудовому порядку;
- договір №12-2069/22-БО-Т укладено 12.12.2022; постачальник (позивач) несвоєчасно надав акти приймання-передачі газу (за лютий 2023 року – лише 14.03.2023, тобто за один день до кінцевого терміну оплати; за березень 2023 року – лише 17.04.2023, після закінчення строку); відповідач як розпорядник бюджетних коштів може оплатити товари/послуги лише після реєстрації зобов`язань у Держказначействі, що потребує часу та залежить від наявності бюджетних асигнувань; фінансування видатків на оплату природного газу здійснюється в межах доведених бюджетних призначень; факти зловживань чи навмисного затягування оплат відсутні; докази завдання збитків позивачу, воєнний стан, часті відключення електроенергії, перебої у роботі Держказначейства у 2023 році відсутні; пеня має стимулюючий, а не каральний характер; стягнення надмірної пені порушує баланс інтересів, суд вправі зменшити неустойку навіть без клопотання сторони (постанова Верховного Суду від 16.06.2021 у справі №915/2222/19).

Фактичні обставини справи. 

12.12.2022 Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» та Управління освіти Стрийської міської ради Стрийського району Львівської області (ЕІС-код 56X500017QWJI00Q) укладено договір №12-2069/22-БО-Т постачання природного газу, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ за ДК 021:2015 код 09120000-6 «Газове паливо» (природний газ), а споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього договору (п.1.1).
У п.2.1. визначено, що замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу в період з січня 2023 року до березня 2023 року (включно) складає 307,200 тис.куб.м. (в т.ч. січень 2023 – 125,000 тис.куб.м., лютий 2023 – 107,200 тис.куб.м., березень 2023 – 75,000 тис.куб.м.). 
У додатковій угоді до договору постачання природного газу від 31.03.2023 п.2.1. викладено у новій редакції, відповідно до якої постачальник передає споживачу на умовах договору замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу у період з січня 2023 року до 30 квітня 2023 року (включно), в кількості 257,24784 тис.куб.м. (в т.ч. січень 2023 – 52,73424 тис.куб.м., лютий 2023 – 99,51360 тис.куб.м., березень 2023 – 75,000 тис.куб.м., квітень 2023 – 30,0000 тис.куб.м).
Відповідно до п.3.5. договору приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу.
Підпунктами 3.5.1. - 3.5.4 договору визначено, що споживач зобов`язується надати постачальнику не пізніше 5-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, завірену копію відповідного акту надання послуг з розподілу/транспортування газу за такий період, що складений між оператором ГРМ та споживачем на підставі даних комерційного вузла обліку споживача, відповідно до вимог Кодексу ГТС/ Кодексу ГРМ (п.3.5.1). На підставі отриманих від споживача даних та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на Інформаційній платформі оператора ГТС постачальник готує та надає споживачу два примірники акту приймання-передачі за відповідний період. Споживач зобов`язується протягом 2-х робочих днів з дати одержання акту повернути постачальнику один примірник оригіналу акту, підписаний уповноваженим представником споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від його підписання. У випадку не повернення споживачем підписаного оригіналу акту до 15-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, а також у випадку розбіжностей між даними, отриманими від споживача відповідно до підпункту 3.5.1, обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим відповідно до даних Інформаційної платформи оператора ГТС та переданим у власність споживачу.
Відповідно до п.4.1. договору ціна природного газу за 1000 куб.м. з ПДВ, з урахуванням тарифу на послуги транспортування та коефіцієнта, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед, становить 16 553,89 грн.
Відповідно до п.5.1. договору оплата за природний газ за відповідний розрахунковий період (місяць) здійснюється споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку:
- 70% вартості фактично переданого відповідно до акту приймання-передачі природного газ – до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було постачання газу.
Остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ здійснюється споживачем до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем в якому споживач повинен був сплатити 70% грошових коштів за відповідний розрахунковий період. У разі відсутності акту приймання-передачі, фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4. пункту 3.5. цього договору.
Споживач має право здійснити оплату та/або передоплату за природний газ протягом періоду поставки або початку розрахункового періоду.
Відповідно до п.6.4 договору (підп.1), постачальник зобов`язався виконувати умови договору, а споживач, згідно з п.6.2 договору, своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу (підп.4).
Відповідно до п.7.2. договору у разі прострочення споживачем строків остаточного розрахунку згідно з п.5.1. та/або строків оплати за п.8.4. цього договору споживач зобов`язується сплатити постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розрахована від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Здійснення поставки природного газу у замовлених споживачем обсягах підтверджується актами приймання-передачі природного газу:
від 31.01.2023 – 52,73424 тис.куб.м. на суму 872 956,66 грн;
від 28.02.2023 – 99,51360 тис.куб.м. на суму 1 647 336,91 грн;
від 31.03.2023 – 79,73607 тис.куб.м. на суму 1 319 941,91 грн;
від 11.05.2023 – 23,95462 тис.куб.м. на суму 396 542,08 грн.
Здійснення оплати за поставлений природний газ в повному обсязі, однак з простроченням платежів, підтверджується реєстром документів (про оплату) за період з 21.02.2023 до 23.01.2025 (долучено позивачем), та платіжними інструкціями, наданими відповідачем (а.с.85 -105).
Відповідно до здійсненого позивачем розрахунку суми боргу за договором постачання природного газу від 12.12.2022 №12-2069/22-БО-Т станом на 20.01.2025, зобов`язання споживача виконано в повному обсязі, а саме:
- за січень 2023 року на суму 872 956,66 грн сплачено: 
    69 996,63 грн. - 21.02.2023; 
    802 960,03 грн. - 22.03.3023;
- за лютий 2023 року на суму 1 647 336,91 грн сплачено: 
802           376,88 грн. – 22.03.2023;
   802 960,03 грн. – 12.04.2023;
-  за березень 2023 року на суму 1 319 941,91 грн сплачено: 
   421 251,71 грн – 12.04.2023;
   474 942,41 грн – 12.05.2023;
   423 747,79 грн. – 08.02.2024;
- за квітень 2023 року на суму 396 542,08 грн сплачено 08.02.2024.
З урахуванням строків оплати, встановлених у п.5.1. договору (до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем в якому споживач повинен був сплатити 70% грошових коштів за відповідний розрахунковий період), споживач допустив прострочення оплати:
в сумі 802 960,03 грн. за січень 2023 року з 16.03.2023 до 21.03.2023;
в сумі  423 747,79 грн за березень 2023 року з 16.05.2023 до 07.02.2024;
в сумі 396 542,08 грн за квітень 2023 року з 16.06.2023 до 07.02.2024.
Постачальник у позовній заяві нарахував споживачу 182789,32грн пені в порядку п.7.2 договору, 17447,44 грн 3% річних, 10665,26 грн інфляційних втрат.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до матеріалів справи, між сторонами виникли правовідносини на підставі договору поставки природного газу.
Відповідно до ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу це господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і полягає в реалізації природного газу безпосередньо споживачам на підставі укладених з ними договорів.
Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором.
Відповідно до частини третьої цієї статті права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.
В укладеному сторонами договорі постачання природного газу №12-2069/22-БО-Т від 12.12.2022 передбачено штрафні санкції за прострочення здійснення оплати за поставлений природний газ.
Зокрема, у п.7.2. договору передбачено, що у разі прострочення споживачем строків остаточного розрахунку згідно з п.5.1. та/або строків оплати за п.8.4. цього договору споживач зобов`язується сплатити постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розрахована від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Як було встановлено з матеріалів справи, позивач на виконання своїх зобов`язань за договором здійснив поставку замовлених споживачем обсягів природного газу в березні-квітні 2023 року, проте відповідач здійснював оплату вартості поставленого природного газу несвоєчасно - з порушенням строків, визначених у п.5.1 договору.
Внаслідок зазначеного порушення строків оплати позивач нарахував пеню, передбачену у п.7.2. договору в сумі 182 789,32 грн, 3% річних в сумі 17 447,44 грн., інфляційні втрати в сумі 10665,26 грн., які просить стягнути з відповідача.
Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 10665,26 грн інфляційних втрат за період з 01.06.2023 до 29.02.2024 є обґрунтованими, водночас у нарахуванні 3% річних позивач допустив арифметичні помилки, а саме, за розрахунком суду з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 16976,80 грн 3% річних за період з 16.05.2023 до 07.02.2024, а не 17 447,44 грн.
В апеляційній скарзі позивач стверджує, що розрахунок 3% річних було здійснено правильно, а суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні з відповідача 470,64 грн.
Колегія суддів апеляційної інстанції здійснивши власний перерахунок, встановила таке:
розрахунок 3% річних здійснюється за формулою: 
сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення, 
отже:
- за період з 16.03.2023 до 21.03.2023 (6 днів) сума 3% річних від суми прострочення 802  960,03 грн. складає 395,98 грн. - 
802  960,03 x 3 % x 6 : 365 : 100=395,98;
- за період з 16.05.2023 до 07.02.2024 (230 днів у 2023 році та 38 днів у 2024 році) від суми прострочення 423  747,79 грн. складає 9  330,44 грн.: 
з 16.05.2023 до 31.12.2023 - 423  747,79 x 3 % x 230 : 365 : 100=8  010,57 грн.
з 01.01.2024 до 07.02.2024 - 423  747,79 x 3 % x 38 : 366 : 100=1  319,87 грн.
8  010,57+1  319,87=9  330,44 грн.;
за період з 16.06.2023 до 07.02.2024 (199 днів у 2023 році та 38 днів у 2024 році) від суми прострочення 396  542,08 грн. складає 7  721,04 грн.:
з 16.06.2023 до 31.12.2023 - 396  542,08 x 3 % x 199 : 365 : 100= 6  485,91 грн.
з 01.01.2024 до 07.02.2024 - 396  542,08 x 3 % x 38 : 366 : 100= 1  235,13 грн.
6  485,91 грн.+ 1  235,13 грн.=7  721,04 грн.
Загальний розмір 3% річних становить 395,98 +9  330,44+7  721,04=17447,46 грн.
Відтак обґрунтованими є доводи апелянта про те, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних у розмірі 17 447,44 грн підлягали задоволенню у заявленому розмірі.
Разом з цим, доводи апелянта про безпідставне зменшення судом першої інстанції штрафних санкцій із заявленого розміру 182789,32грн пені до 60 000,00 грн. колегія суддів апеляційної інстанції відхиляє.
Так, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач подав клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про можливість задоволення такого клопотання відповідача у спірному випадку та зазначає, що оцінювати наявність підстав для зменшення неустойки та розміру такого зменшення слід з урахуванням фактичних обставин справи, поведінки сторін та принципів розумності, добросовісності і справедливості. 
Відповідно до ч.1 ст.233 Господарського кодексу України (чинного станом на дату ухвалення оскаржуваного рішення) у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Відповідно до ч.2 ст.233 ГК України якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Положеннями статті 3 ЦК України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини першої цієї статті ЦК України, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.
Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №910/16579/20.
В силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності, може бути застосований також закріплений законодавцем в статті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) і як норма прямої дії, і як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.
Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.
За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. 
У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 26.08.2021 у справі №911/378/17 (911/2223/20).
При цьому, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 04.06.2019 у справі №904/3551/18).
У вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.
Категорії «значно» та «надмірно», які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок, сформульований в постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №916/878/20).
Як свідчить судова практика, суди звертають увагу на те, що зменшення розміру пені на 99% фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін (правова позиція Верховного Суду в постановах від 04.02.2020 у справі №918/116/19 (пункт 8.15), від 15.06.2022 у справі №922/2141/21, від 05.04.2023 у справі №910/18718/21 тощо).
Водночас, у постанові Верховного суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22, суд зауважив, що зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.
При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. 
Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. 
Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Також, у п.7.42 – п.7.45 постанови Верховного суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 викладено такі правові висновки щодо зменшення розміру неустойки:
«Чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір (пункт 7.14); і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер (пункти 7.25-7.30).
А тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.
Таким чином, в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.
Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23, від 09.11.2023 у справі №902/919/22).
У зв`язку з викладеним cуд зазначає, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
У зв`язку з викладеним, враховуючи висновок про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), до якого суд має право її зменшити, Суд не вбачає підстав для відступу від аналогічної правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду, викладеної в постанові від 15.02.2023 у справі №920/437/22 щодо застосування, зокрема, положень частини третьої статті 551 ЦК України із висновком, що можливість зменшення заявленої до стягнення пені на 99% залежить виключно від оцінки судами фактичних обставин справи та обґрунтованості доводів і заперечень сторін.».
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що у спірних фактичних правовідносинах розмір пені, заявленої до стягнення становить 182 789,32 грн., при цьому зобов`язання за договором постачання природного газу були виконані споживачем у повному обсязі, а прострочення було зумовлене не умисними діями споживача, а об`єктивними (незалежними від волі відповідача) факторами.
Суд першої інстанції врахував ступінь виконання зобов`язань за договором (повне виконання до подання позову), причини прострочення виконання зобов`язання з оплати наданих послуг з постачання природного газу (процедура бюджетного фінансування), те, що позивач не зазнав збитків у зв`язку із таким простроченням, співрозмірність із наслідками порушення у цьому випадку, та, реалізувавши свої дискреційні повноваження, вважав за можливе зменшити розмір пені до 60000,00 грн.
Доречними є аргументи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що стягнення пені не є основним доходом позивача і не може безпосередньо впливати на його господарську діяльність, тому безпідставними є покликання позивача на збитковість товариства у 2024 році.
Інші доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, також не спростовують обґрунтованості висновку місцевого господарського суду щодо зменшення розміру штрафних санкцій, апелянт не довів неправильного застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Враховуючи встановлені обставини справи, межі перегляду оскаржуваного рішення, доводи сторін, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги підлягають до задоволення частково, а відтак оскаржуване рішення слід скасувати в частині відмови у стягненні 3% річних в розмірі 470,64 грн. 3% річних та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача 17477,44 грн 3% річних та здійснити перерозподіл судових витрат.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.
В порядку положень ст.129 ГПК України сплачений скаржником за подання апеляційної скарги судовий збір слід покласти скаржника.
Керуючись ст.ст. 86, 129, 269, 270, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Вимоги апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” – частково.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 02.06.2025 у справі №914/940/25 – скасувати в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 16976,80грн та прийняти в цій частині нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 17477,44 грн.
Викласти пункт 2 резолютивної частини рішення в такій редакції:
« 2. Стягнути з Управління освіти Стрийської міської ради Стрийського району Львівської області (82400, Львівська область, місто Стрий, вулиця Шевченка, 107, ідентифікаційний код 43968702) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (04116, Київська область, місто Київ, вулиця Шолуденка, 1, ідентифікаційний код 42399676) 10665,26 грн інфляційних втрат, 17477,44 грн 3% річних 60000,00 грн пені та 2530,84грн судового збору.».
3. Місцевому господарському суду видати наказ.
4. Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги – покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає оскарженню.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий суддя                                                            Желік М.Б. 

                              суддя                                                            Орищин Г.В.

                               суддя                                                   Галушко Н.А.