КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
апеляційне провадження №22-ц/824/11888/2025
справа №359/6143/24

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року                                                                                              м.Київ
 
 Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді-доповідача       Поліщук Н.В.
суддів                         Желепи О.В., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Яковлєвої Л.В., дата складення повного судового рішення 15 квітня 2025 року,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області про позбавлення батьківських прав, -
 
встановив:
1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову.
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про позбавлення батьківських прав.
Вимоги позову мотивує тим, що 11 серпня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_4 .
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2018 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з позивачем.
Позивач вказує, що з січня 2018 року він та його мати ОСОБА_5 виконують всі обов`язки замість матері, здійснюють догляд та займаються вихованням доньки, відповідачка самоусунулась від обов`язків та не цікавиться життям доньки, тільки періодично спілкується з дитиною засобами телефонного зв`язку. 
Вказує, що доказами того, що не відповідачка не бажає приймати участь в утриманні і вихованні дитини, тобто свідомо нехтує батьківськими обов`язками, є її бездіяльність. Протягом багатьох років після розірвання шлюбу відповідачка не зверталась до органів опіки та піклування або до суду про визначення способу участі матері у спілкуванні з дитиною, про місце встановлення проживання дитини, про відібрання та повернення дитини матері, або вирішення питання щодо участі у вихованні дочки.
Мотивуючи наведеним, просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
2. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Покладено на органи опіки та піклування Бориспільської міської ради обов`язок щодо здійснення контролю за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на ОСОБА_2 , адже позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку матері на краще неможливо, і лише за наявності вини в її діях. Суд взяв до уваги те, що сторони у справі своїми поясненнями підтвердили факт хоч і періодичних, але постійних зустрічей матері з донькою, їх спілкування засобами зв`язку. ОСОБА_2 також повідомила про наміри продовжити спілкуватись з донькою навіть у разі позбавлення її батьківських прав щодо ОСОБА_4 .
3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції помилково не враховано положення статей 155, 164 СК України, оскільки відповідачка, всупереч вимогам статті 150 Сімейного кодексу України, належним чином не виконує обов`язки щодо виховання та розвитку неповнолітньої дитини, веде антисоціальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями. За цих обставин позбавлення відповідачки батьківських прав було обґрунтованим і пропорційним заходом, оскільки цього вимагають інтереси дитини. 
Поведінка матері свідчить про реальний ризик неналежного виховання та невиконання нею своїх батьківських обов`язків, що спростовує висновок суду першої інстанції про відсутність достатніх доказів умислу у її діях.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд у мотивувальній частині не відобразив усіх фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи. Зокрема, належної оцінки не отримали письмові докази, серед яких Акт обстеження матеріально-побутових умов від 05 червня 2024 року. У цьому акті зафіксовано, що неповнолітня дитина проживає з батьком та хворою бабусею - матір`ю позивача. Натомість суд обмежився лише зазначенням, що «позивач проживає разом із донькою», не звернувши увагу на нездатність матері забезпечувати дитині належний догляд, матеріальну допомогу, навчання та виховання.
Важливо, що саме через спосіб життя відповідачки та її зловживання спиртними напоями позивач був змушений звернутися до суду. Крім того, мати дитини протягом усього часу її проживання з батьком жодного разу не відвідувала доньку. Виховання і матеріальне утримання дитини здійснює виключно позивач.
Суд безпідставно погодився з висновком органу опіки та піклування, викладеним у рішенні виконавчого комітету Бориспільської міської ради №1042 від 21 жовтня 2024 року, яким позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано недоцільним і передчасним.
Звертає увагу, що відповідно до частини 6 статті 19 СК України суд має право не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим чи суперечить інтересам дитини. Отже, наведений висновок носить лише рекомендаційний характер і не є обов`язковим для суду.
Сукупність доказів у даній справі підтверджує відсутність у відповідачки психоемоційного зв`язку з донькою та наміру належним чином здійснювати її виховання.  Поведінка відповідачки свідчить про відкрите нехтування батьківськими обов`язками, що дає підстави для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 29 січня 2024 року №185/9339/21, від 17 січня 2024 року №735/308/21, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19.
Мотивуючи наведеним, просить рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким вимоги позову задовольнити.
4. Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу.
Відзиву на апеляційну скаргу на адресу Київського апеляційного суду не надходило.
5. Позиція учасників справи.
В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав подану апеляційну скаргу, просив суд її задовольнити.
Відповідачка та представник третьої особи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки не повідомляли.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.
6. Позиція суду апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
7. Фактичні обставини справи, установлені судом.
З матеріалів справи установлено, що ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданим 17 лютого 2010 року виконкомом Відділом реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області. Батьками ОСОБА_4 зазначено ОСОБА_1 та ОСОБА_7 (а.с. 9).
Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 розірвано (а.с. 11).
Згідно даних довідки про реєстрацію місця проживання особи від 03 червня 2024 року ОСОБА_4 з 26 листопада 2015 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10).
Відповідно до даних Витягу з реєстру територіальної громади № 2024/003340681 від 03 квітня 2024 року позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8).
Згідно даних акту обстеження житлово-побутових умов від 05 червня 2024 року убачається, що депутатом Бориспільської міської ради Кулик С.М. проведено обстеження матеріально-побутових умов у ОСОБА_1 , мешканця буд. АДРЕСА_1 . За вказаною адресою останній проживає разом із донькою ОСОБА_4 (а.с. 12).
З даних характеристики №08/02-231 від 03 червня 2024 року, виданої Бориспільським ліцеєм ім. Ю.Головатого Бориспільської міської ради Київської області щодо учениці 8-А класу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , убачається, що остання зарекомендувала себе як старанна, дисциплінована, працелюбна та уважна учениця. ОСОБА_4 завжди охайна, має авторитет серед товаришів та організаторські здібності. Тато - ОСОБА_1 цікавиться успіхами дитини, допомагає у навчанні, систематично відвідує батьківські збори, приділяє належну увагу вихованню доньки. Мати контакту зі школою не підтримує, із учителями не спілкується (а.с. 15).
Згідно даних висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , убачається, що орган опіки та піклування уважає, що позбавлення батьківських прав громадянки ОСОБА_2 відносно її неповнолітньої дочки ОСОБА_4 є недоцільним та передчасним (а.с. 39-40).
Згідно даних довідки № 192 від 02 жовтня 2024 року, виданої ТОВ «Автосервіс», убачається, що ОСОБА_1 працює в ТОВ «Автосервіс» на посаді слюсаря з ремонту колісних транспортних засобів з 19 вересня 2024 року по теперішній час (а.с. 48).
З даних письмових пояснень ОСОБА_8 - сусідки ОСОБА_1 убачається, що остання вказала, що донька ОСОБА_4 проживає із батьком та бабусею, які повністю займаються вихованням дитини. Мати участі у вихованні не приймає, оскільки проживає окремо (а.с. 13).
З даних письмових пояснень ОСОБА_9 - сусідки ОСОБА_1 убачається, що остання вказала, що донька ОСОБА_4 проживає із батьком та бабусею, які повністю займаються вихованням дитини. Мати участі у вихованні не приймає. Контроль за навчанням та дозвіллям та теперішній час на татові, оскільки бабуся хворіє (а.с. 14).
8. Мотиви, якими керується колегія суддів апеляційного суду, та застосовані норми права.
Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до змісту статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
Згідно із статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Статтею 5 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.
Відповідно до частин 1-4 статті 164 СК України:
1. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:
1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;
2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;
3) жорстоко поводяться з дитиною;
4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;
5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;
6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
2. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття.
3. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них.
4. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.
Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (така позиція висловлена в постанові КЦС ВС від 29 травня 2020 року у справі № 739/2159/18).
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У цій справі позивачем не установлено факту винної поведінки матері щодо самоусунення від спілкуванні із донькою, а також, що відповідачка не проявляє заінтересованості донькою, не піклується про її фізичний та духовний розвиток.
Твердження скаржника, викладені в апеляційній скарзі щодо зловживання відповідачкою алкогольних напоїв та ведення антисоціального способу життя, відхиляються колегією суддів як такі, що не підтверджені жодними доказами. Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що позивачем при зверненні до суду із позовом про такі факти не зазначалось.
Щодо тверджень скаржника про те, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до частини 5 статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина 6 статті 19 СК України).
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з урахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей. 
У справі, що переглядається колегією суддів, органом опіки та піклування зробив висновок, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її неповнолітньої дочки ОСОБА_4 є недоцільним та передчасним.
Вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав, суд передусім повинен дати оцінку дотриманню якнайкращих інтересів дитини, що передбачає пошук і знаходження балансу між усіма елементами, які потрібні для ухвалення справедливого судового рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати виключно після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
У справі, що переглядається колегією суддів установлено, що відповідачка періодично спілкується із донькою, цікавиться її життям та в суді першої інстанції зазначила, що хоче приймати участь у житті дитини.
Суд звертає увагу, що відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.
Щодо посилань скаржника на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 29 січня 2024 року №185/9339/21, від 17 січня 2024 року №735/308/21, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, апеляційний суд зазначає, що вказані постанови Верховного Суду не містять протилежного висновку щодо застосування статті 164 СК України.
Ураховуючи вищевикладене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову та поклав на органи опіки та піклування Бориспільської міської ради обов`язок щодо здійснення контролю за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо доньки ОСОБА_4 .
Апеляційна скарга не містить обґрунтованих доводів на спростування цих висновків суду.
Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Повну постанову складено  07 жовтня  2025 року.

Суддя-доповідач                                                      Н.В. Поліщук

Судді                                                                         О.В. Желепа

                                                                                               В.В. Соколова