ПОСТАНОВА                                                                  
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                        
                                                                                                                    
12 листопада 2025 року                                                                 
м. Київ                                                                                         
 
справа № 686/30960/23
провадження № 61-6665св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Мороза Кирила Тарасовича, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 грудня 2024 року у складі судді Павловської А. А., ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 12 травня 2025 року про відмову в зупиненні провадження в справі у складі колегії суддів: П`єнти І. В., Корніюк А. П., Талалай О. І. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 травня 2025 року у складі колегії суддів: П`єнти І. В., Корніюк А. П., Талалай О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
1.           У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до 
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
2.           Позов обґрунтовував тим, що 23 лютого 2023 року він позичив відповідачу грошові кошти у розмірі 33 000,00 дол. США, які відповідач зобов`язувався повернути у строк до 23 квітня 2023 року, що підтверджується змістом розписки 
від 23 лютого 2023 року.
3.           Відповідач частково повернув позивачеві борг за розпискою, сплативши останньому 5 000,00 дол. США, а відтак залишкова сума боргу становить 
28 000,00 дол. США.
4.           З урахуванням того, що решту суми відповідачем повернуто не було, позивач, змінивши позовні вимоги, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 28 000,00 дол. США (основний борг) та 41 377,62 грн відсотків на підставі статті 1048 ЦК України.
Короткий зміст рішень суду першої інстанції
5.           Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 26 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 23 лютого 
2023 року в розмірі 28 000,00 дол. США, судовий збір у сумі 10 154,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 40 000,00 грн.
6.           Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час розгляду справи встановлено факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів за договором позики. Водночас відповідач як позичальник свої зобов`язання за договором не виконав, що стало підставою для стягнення грошових коштів 
у судовому порядку.
7.           Міськрайонний суд зазначив, що відповідач у добровільному порядку повернув позивачеві грошові кошти в розмірі 5 000,00 дол. США, у зв`язку з чим позивач змінив позовні вимоги.
8.           Щодо витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу 
у зв`язку з розглядом справи, міськрайонний суд вказав, що оскільки позовні вимоги було задоволено у повному обсязі, а витрати понесені позивачем на правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн є реальними та підтверджуються матеріалами справи, наявні підстави для відшкодування таких витрат за рахунок відповідача.
9.           Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 січня 2025 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти від суми позики в розмірі 41 377,62 грн, а також 950,58 грн судового збору.
10.        Необхідність ухвалення додаткового рішення суд мотивував тим, що відповідно до уточнених позовних вимог позивач просив суд стягнути з відповідача, зокрема, проценти від суми позики у розмірі 41 377,62 грн. Оскільки щодо цієї вимоги не було ухвалено рішення, суд дійшов висновку про наявність підстав для ухвалення додаткового рішення у справі.
11.        Крім того, міськрайонний суд зауважив, що у рішенні не було вирішено питання щодо розподілу судових витрат за результатами розгляду заяви про забезпечення позову та вирішення позовної вимоги про стягнення відсотків за договором позики.
Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції
12.        Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 12 травня 2025 року 
у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішення у іншій справі відмовлено.
13.        Відмовляючи у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що заявник не обґрунтував, у чому саме полягає об`єктивна неможливість розгляду справи, оскільки матеріали справи дозволяють у повній мірі встановити та оцінити обставини (факти), які 
є предметом судового розгляду.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
14.        Постановою Хмельницького апеляційного суду від 12 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
15.        Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, апеляційний суд погодився з висновками міськрайонного суду щодо наявності підстав для задоволення позову, оскільки між сторонами виникли правовідносини з укладення договору позики. Відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, тому існують підстави для стягнення неповернутої частини позики.
16.        Крім того, апеляційний суд зазначив, що факти укладення 23 лютого 2023 року договору позики та отримання відповідачем грошових коштів не були спростовані останнім під час розгляду справи.
17.        Апеляційний суд також дійшов висновку, що міськрайонний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання відповідача про виклик свідків, оскільки це питання вирішено судом першої інстанції відповідно до вимог ЦПК України.
18.        Апеляційний суд наголосив, що реальність договору позики або відсутність передання грошових коштів (безгрошовість) не можуть підтверджуватися показаннями свідків, а мають бути доведені належними й допустимими доказами згідно з вимогами закону.
19.        Також, на переконання апеляційного суду, обставини щодо вчинення правочину проти волі особи внаслідок фізичного чи психічного тиску не підлягають дослідженню в межах позову про стягнення боргу за договором позики. 
20.        Відповідно, ухвала суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання щодо призначення у справі комплексної психолого-почеркознавчої експертизи постановлена із урахуванням приписів цивільного процесуального законодавства. 
21.        Апеляційним судом у змісті оскаржуваної постанови наголошено, що цивільне законодавство надає позичальникові право оспорити договір позики з підстав отримання грошових коштів або речей під впливом насильства, шантажу, погроз чи психологічного тиску, проте ОСОБА_2 не звертався із зустрічним позовом про визнання договору недійсним в рамках цієї справи, а матеріали справи, своєю чергою, не містять судового рішення з цього питання.
22.        Щодо витрат на професійну правничу допомогу, стягнутих судом першої інстанції, апеляційний суд вважав, що позивачем надано суду передбачені ЦПК України документи щодо обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт та їх вартості у розмірі 40 000,00 грн. 
23.        А відтак, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції обґрунтовано поклав відшкодування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу на відповідача, оскільки розмір останніх доведено, документально обґрунтовано та відповідає критерію розумної необхідності останніх. 
24.        При цьому відповідач не заявляв у суді першої інстанції щодо неспівмірності розміру заявлених витрат та, як наслідок, їх зменшення.
25.        Крім того, апеляційний суд вважав наявними підстави для часткового задоволення заяви представника позивача про стягнення з відповідача на користь позивача понесених останнім витрат на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного провадження у розмірі 20 000,00 грн замість заявлених до відшкодування 25 000,00 грн.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
26.        У травні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Мороза К. Т., на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 грудня 2024 року, ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 12 травня 2025 року про відмову в зупиненні провадження в справі та постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 травня 2025 року у вказаній справі.
27.        Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2025 рокувідкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 
28.        Ухвалою Верховного Суду від 05 листопада 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
29.        У касаційній скарзі заявник просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити 
у задоволенні позову.
30.        Підставою касаційного оскарження вказує неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року в справі № 344/16307/15-ц, від 22 травня 2019 року в справі № 638/5286/17, від 22 серпня 2019 року в справі № 369/3340/16-ц, від 23 жовтня 2019 року в справі № 723/304/16-ц, від 26 лютого 2020 року в справі № 755/11600/18, від 25 березня 2020 року в справі № 569/1646/14-ц, від 18 листопада 2020 року в справі № 638/20102/16-ц, від 14 липня 2021 року 
в справі № 750/2316/19, від 05 жовтня 2022 року в справі № 559/524/15-ц, від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19-ц, від 27 квітня 2023 року в справі № 161/11436/21, від 12 липня 2023 року в справі 910/5080/21, від 02 квітня 2025 року в справі № 522/8013/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
31.        Також підставою касаційного оскарження заявник вказує порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а саме недослідження зібраних 
у справі доказів, необґрунтоване відхилення клопотань про: допит свідків, призначення експертизи, зупинення провадження в справі (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
32.        Касаційна скарга мотивована тим, що, задовольняючи позовну вимогу про стягнення заборгованості за договором позики, суди попередніх інстанцій не врахували, що розписка була написана відповідачем під впливом морального тиску, про що неодноразово вказувалося останнім під час розгляду справи судами попередніх інстанцій.
33.        Тобто, як зазначає заявник касаційної скарги, розписка була написана ним проти його справжньої волі.
34.        У зв`язку з викладеним відповідач звернувся до Трускавецького міського суду Львівської області із позовом про визнання недійсним договору позики, оскільки договір у формі розписки було укладено під впливом насильства (справа № 457/2132/24).
35.        У подальшому у справі, яка є предметом касаційного перегляду, було заявлено клопотання про зупинення провадження до розгляду справи 
№ 457/2132/24. Проте ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 грудня 2024 року в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі відмовлено, що, на переконання заявника, завадило всебічному та повному з`ясуванню обставин, які мають значення для вирішення спору.
36.        Більше того, як зауважує заявник, ухвалою апеляційного суду від 12 травня 2025 року також відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи № 457/2132/24.
37.        Крім того, як зазначає заявник, суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили в задоволенні клопотання сторони відповідача про виклик і допит свідків, у присутності яких нібито була складена розписка, оскільки зазначені особи є зацікавленими, а їхній допит був необхідний для встановлення реальності правочину.
38.        Також, на переконання заявника, ухвалення апеляційним судом постанови по суті спору за відсутності оригіналу розписки, який було витребувано ухвалою Трускавецького міського суду Львівської області з метою проведення експертизи 
у справі № 457/2132/24, свідчить про порушення вимог щодо всебічності, повноти та об`єктивності з`ясування обставин справи. Оскільки, хоча матеріали справи 
й містять копію розписки, проте єдиним належним доказом достовірності наданих до суду копій може бути лише дослідження оригіналу документа (розписки), який, своєю чергою, у матеріалах справи відсутній.
39.        Окрім того, як зауважує адвокат Мороз К. Т., суд першої інстанції не встановив дійсний зміст і достовірність розписки, оскільки зі змісту переписок, долучених відповідачем до відзиву, вбачається, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 склалися партнерські відносини у спільній діяльності, за які ОСОБА_1 отримував від ОСОБА_2 свої дивіденди. Однак, коли спільна підприємницька діяльність почала зазнавати збитків, ОСОБА_1 почав вимагати відшкодування збитків 
і змусив останнього під тиском написати розписку, хоча насправді грошових коштів у борг ОСОБА_2 не отримував.
40.        Щодо розміру витрат на правничу допомогу, понесених позивачем у зв`язку з апеляційним переглядом справи та присуджених за результатами розгляду, адвокат Мороз К. Т. зазначає, що представником позивача не надано договору про надання правничої допомоги й документів, які б підтверджували витрати на професійну правничу допомогу. Представник позивача не подав суду договору про надання професійної правничої допомоги, розрахунків витрат або інших документів, що підтверджують обсяг і вартість наданих послуг чи витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
41.        Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт - наданих послуг, виконаних адвокатом, і витраченого ним часу по кожному виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
42.        Вищезазначене, на переконання адвоката Мороза К. Т., свідчить про помилковість висновків апеляційного суду щодо наявності підстав для стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку з апеляційним переглядом справи.
Відзив на касаційну скаргу від іншого учасника справи до Верховного Суду не надходив
Фактичні обставини справи, встановлені судами
43.        Судами попередніх інстанцій встановлено, що 23 лютого 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до змісту якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 
33 000,00 дол. США із зобов`язанням повернути грошові кошти позикодавцю у строк до 23 квітня 2023 року, що підтверджується розпискою (Т.1, а.с.4). 
44.        Відповідачем у добровільному порядку повернуто ОСОБА_1 
5 000,00 дол. США.
45.        Розмір заборгованості відповідача перед позивачем з урахуванням добровільної сплати частини грошових коштів становить 28 000,00 дол. США позики та 41 377,62 грн відсотків за користування коштами, визначених на рівні облікової ставки Національного банку України згідно розрахунку позивача, який відповідачем не спростовано.
46.        Відповідно до висновку експертів за результатами проведення комплексної судово-технічної та судово-почеркознавчої експертизи №487/488/24-26 
від 06 вересня 2024 року записи у розписці про отримання коштів ОСОБА_2 
у ОСОБА_1 виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів без ознак монтажу; підпис від імені ОСОБА_2 
у розписці про отримання коштів ОСОБА_2 у ОСОБА_1 від 23 лютого 
2023 року виконано самим ОСОБА_2 ; рукописний текст у розписці про отримання коштів ОСОБА_2 у ОСОБА_1 від 23 лютого 2023 року виконано ОСОБА_2 (Т.2, а.с.2-15).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
47.             Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
48.             Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу.
49.             Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
50.             Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
51.             Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
52.             Предметом спору у справі, що переглядається Верховним Судом, 
є стягнення заборгованості за договором позики, оформленим розпискою.
53.             Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням 
є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
54.             Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
55.             Згідно з частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, 
а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
56.             Відповідно до частини першої-другої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
57.             Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
58.             Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
59.             У частині першій статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
60.             З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
61.             Правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України 
є сталими та неодноразово висловлювалися Верховним Судом, зокрема, 
у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі 
№ 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
62.             Як зауважено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження 
№ 61-30435сво18): «У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа 
в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, 
у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».
63.             Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
64.             Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
65.             Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
66.             Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
67.             У частинах першій, другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
68.             Відповідно до положень статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено у порядку, встановленому законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність 
у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Якщо подано копію (електрону копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
69.             Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 
від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі 
№ 917/1307/18).
70.        Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги, встановили, що між позивачем як позикодавцем та відповідачем як позичальником укладено договір позики, що підтверджується розпискою про отримання позики 
від 23 лютого 2023 року, відповідно до змісту якої позичальник ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 33 000,00 дол. США, що еквівалентно 1 247 000,00 грн на день складання цієї розписки і зобов`язався повернути грошові кошти до 23 квітня 2023 року.
71.        Більше того, як убачається з наявного в матеріалах справи висновку експертів за результатами проведення комплексної судово-технічної та судово-почеркознавчої експертизи № 487/488/24-26 від 06 вересня 2024 року, зазначена розписка була об`єктом дослідження експертів Хмельницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Відповідно до висновку експертів, указанa розписка була підписана особисто ОСОБА_2 .
72.        Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для призначення у справі судово-психологічної експертизи, оскільки дослідження психологічного стану позивача під час складення та підписання розписки не входить до предмета доказування під час вирішення позовної вимоги про стягнення заборгованості за договором позики, оформленим розпискою за відсутності порушених у справі зустрічних позовних вимог, а відтак доводи касаційної скарги у відповідній частині є необґрунтованими.
73.        Щодо клопотання про виклик та допит свідків колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
74.        Як встановлено в абзаці другому статті 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж установлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
75.        Із змісту клопотання про виклик та допит свідків (Т.2, а.с.38-39) убачається, що позивач обґрунтовував необхідність їх допиту саме метою спростування факту передачі грошових коштів. Проте судове рішення, як вже зауважувалось колегією суддів, не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі фактично не були одержані позичальником від позикодавця. Це свідчить про необґрунтованість доводів касаційної скарги у цій частині.
76.        Таким чином, встановивши наявність між сторонами правовідносин за договором позики, які лише частково були виконані відповідачем, суд першої інстанції, із висновками якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення вимог про стягнення неповернутої частини суми позики.
77.        Щодо доводів заявника про незаконність ухвали Хмельницького апеляційного суду від 12 травня 2025 року про відмову в зупиненні провадження 
у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 457/2132/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
78.        Згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які 
є предметом судового розгляду.
79.        У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 357/10397/19 (провадження № 61-5752сво21) зазначено, що метою зупинення провадження у справі згідно 
з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення. 
З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження 
у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи. Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення 
у конкретній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи. Разом із тим необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
80.        Отже, необхідність зупинення провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у такій справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.
81.        Разом з тим необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
82.        Наведена норма встановлює обов`язок суду зупинити провадження у справі 
в разі об`єктивної неможливості саме розгляду справи судом, тобто вирішення спору по суті з прийняттям остаточного судового рішення у справі.
83.        Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що, за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
84.        Відтак, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
85.        Під час розгляду справи, яка є предметом касаційного перегляду суди попередніх інстанції з`ясували характер спірних правовідносин та встановили факт наявності у позивача оригіналу боргового документа, що, своєю чергою, підтверджує отримання відповідачем грошових коштів, а також невиконання взятих на себе зобов`язань із їх повернення.
86.        Крім того, колегія суддів враховує, що, подаючи відзив на позовну заяву, відповідач посилався на те, що не підписував розписку. У подальшому, після отримання висновку експертів, яким установлено, що розписка була підписана відповідачем, останній порушив клопотання про проведення комплексної психолого-почеркознавчої експертизи, проте із зустрічною позовною заявою про визнання недійсним договору позики не звертався.
87.        Також колегія суддів зауважує, що з позовом про визнання недійсним договору позики ОСОБА_2 звернувся до Трускавецького міського суду Львівської області більш ніж через рік після відкриття провадження у справі, яка є предметом касаційного перегляду.
88.        У змісті касаційної скарги представник ОСОБА_2 - адвокат Мороз К. Т., як на підставу касаційного оскарження також посилається на перегляд апеляційним судом справи за відсутності у матеріалах справи оригіналу розписки.
89.        На переконання колегії суддів, враховуючи, що оригінал розписки був як об`єктом дослідження експертів Хмельницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз в процесі проведення комплексної судово-технічної та судово-почеркозначої експертизи, так і предметом дослідження міськрайонним судом доводи касаційної скарги у вищезазначеній частині не заслуговують на увагу.
90.        Крім того, відповідно до акта, складеного Хмельницьким міськрайонним судом 18 квітня 2025 року, оригінал розписки (Т.1, а.с.163) було вилучено на виконання ухвали Трускавецького міського суду Львівської області від 24 березня 2025 року у справі № 457/2132/24 про призначення експертизи за клопотанням саме представника ОСОБА_2 - адвоката Мороза К. Т.
91.        Також колегія суддів відхиляє посилання заявника на наявність між сторонами спору правовідносин, відмінних від укладення договору позики, оскільки відповідач у справі не довів існування таких правовідносин належними та допустимими доказами.
92.        Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.
93.        У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставинам не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
94.        Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у змісті постанов 
від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 
2019 року у справі № 917/2101/17.
95.        Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет 
у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини 
з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
96.        Колегія суддів вважає, що надані позивачем докази у їх сукупності 
є переконливими для висновку про наявність між сторонами зобов`язання за договором позики та, як наслідок, підстав для стягнення заборгованості за цим договором, оскільки відповідач доказів, наявних у матеріалах справи, не спростував.
97.        Підсумовуючи, суди попередніх інстанцій, врахувавши наявність у позивача оригіналу розписки, складеної відповідачем, часткового виконання відповідачем свого обов`язку із повернення грошових коштів, а також врахувавши презумпцію правомірності правочину, не спростовану відповідачем в процесі вирішення спору, дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача як заборгованості за договором позики, так і процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України за розрахунком, наданим позивачем.
98.        Також колегія суддів вважає що доводи касаційної скарги в частині необґрунтованого стягнення на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції не заслуговують на увагу з огляду на таке.
99.        27 лютого 2025 року представником ОСОБА_1 - адвокатом 
Місяцем А. П., шляхом формування документа у системі «Електронний суд» було подано відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката 
Мороза К. Т., у змісті якого останній вказав, що орієнтовний розмір судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції становить 25 000,00 грн (Т.2, а.с.137-141).
100.     Відтак, на виконання вимог частини першої статті 134 ЦПК України, сторона позивача виконала свій процесуальний обов`язок щодо подання до суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла та які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, разом із першою заявою по суті спору - у цьому випадку з першою заявою по суті справи в суді апеляційної інстанції, якою є відзив на апеляційну скаргу.
101.     24 березня 2020 року, до закінчення судових дебатів у справі в суді апеляційної інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Місяць А. П., звернувся до суду із заявою про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 
у розмірі 25 000,00 грн (Т.2, а.с.161-163).
102.     На підтвердження таких витрат до апеляційного суду надано копії: ордеру про надання правничої допомоги серія ВХ № 1090785 від 27 лютого 2025 року, договору про надання правової (правничої) допомоги від 12 лютого 2025 року відповідно до пункту 4.1 якого сторони погодили, що за роботу, виконану Адвокатським об`єднанням, клієнт сплачує грошові кошти в розмірі 25 000,00 грн та платіжну інструкцію кредитового переказу коштів на суму 25 000,00 грн.
103.     Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
104.     Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
105.     Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво 
в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
106.     Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
107.     Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
108.     У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
109.     Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
110.     Враховуючи те, що клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн направлене на адресу іншого учасника справи, проте станом на день розгляду справи у суді апеляційної інстанції, від ОСОБА_2 не надходило клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції обґрунтовано стягнув зі сторони позивача на користь відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу, розмір яких підтверджений приєднаним до заяви документами.
111.     При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що за відсутності клопотання іншої сторони про зменшення таких витрат, у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для зменшення заявлених позивачем до відшкодування витрат на правову допомогу, які належно підтверджені, за власною ініціативою (постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22 листопада 2019 року 
у справі № 902/347/18).
112.     Більше того, не заслуговують на увагу посилання заявника на відсутність 
у матеріалах справи доказів, що підтверджують розмір понесених витрат, оскільки вартість наданих послуг за здійснення представництва позивача у суді апеляційної інстанції була визначена безпосередньо у змісті договору про надання правової (правничої) допомоги, датованого 12 лютого 2025 року (Т.2, а.с.165-166).
113.     Іншим учасником справи постанова апеляційного суду, зокрема, в частині вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не оскаржувалася.
114.     Щодо доводів касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року в справі № 344/16307/15-ц, від 22 травня 2019 року в справі № 638/5286/17, від 22 серпня 2019 року в справі № 369/3340/16-ц, від 23 жовтня 2019 року в справі № 723/304/16-ц, від 26 лютого 2020 року в справі № 755/11600/18, від 25 березня 2020 року в справі № 569/1646/14-ц, від 18 листопада 2020 року в справі № 638/20102/16-ц, від 14 липня 2021 року 
в справі № 750/2316/19, від 05 жовтня 2022 року в справі № 559/524/15-ц, від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19-ц, від 27 квітня 2023 року в справі № 161/11436/21, від 12 липня 2023 року в справі 910/5080/21, від 02 квітня 2025 року в справі № 522/8013/18, на які посилається заявник у касаційній скарзі, колегія суддів зауважує, що висновки судів попередніх інстанцій за встановлених обставин у справі, не суперечать вищезгаданим висновкам. 
115.     Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року 
у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
116.     Таким чином, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи та у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
117.     Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження 
№ 14-446цс18).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
118.     Згідно із пунктами 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
119.     Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
120.     Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Щодо зупинення виконання оскаржуваних судових рішень
121.     У листопаді 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Мороз К. Т., шляхом формування документа у системі «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з клопотанням про зупинення виконання оскаржуваного рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 грудня 2024 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
122.     Колегія суддів зауважує, що, оскільки касаційний перегляд судових рішень 
у справі закінчено, відсутні підстави для вирішення питання про зупинення виконання останніх.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Мороза Кирила Тарасовича, залишити без задоволення.
2.           Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 грудня 2024 року, ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 12 травня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Є. В. Синельников    О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   О. В. Ступак   В. В. Шипович