ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
27 серпня 2025 року 
м. Київ 
 
справа № 761/2686/22 
провадження № 61-1684св23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., 
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Комфорт-2021», Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська телекомунікаційна компанія», 
треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфорт-2021» на постанову Київського апеляційного суду від 10 січня 2023 року у складі колегії суддів Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Семенюк Т. А. та касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2024 року у складі колегії суддів Гуля В. В., Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С. у справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфорт-2021», Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська телекомунікаційна компанія», треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання правочину недійсним, визнання протиправним і скасування рішення приватного нотаріуса, скасування запису про реєстрацію права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфорт-2021» (далі - ТОВ «Комфорт-2021»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська телекомунікаційна компанія» (далі - ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія»), треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, у якому, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, просив: 
 
- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» та ТОВ «Комфорт-2021», посвідчений              16 листопада 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований у реєстрі за № 1584; 
 
- визнати протиправним і скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 16 листопада 2021 року, індексний номер 61628158; 
 
- скасувати запис від 16 листопада 2021 року № 45078718, внесений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення цього нотаріуса                   від 16 листопада 2021 року, індексний номер 61628158, а саме про реєстрацію права власності ТОВ «Комфорт-2021» на шестикімнатну квартиру, загальною площею 181,6 кв. м, житловою площею 94,3 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 135133780391; 
 
- витребувати з чужого незаконного володіння ТОВ «Комфорт-2021» шестикімнатну квартиру АДРЕСА_2 шляхом відновлення запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказану квартиру. 
 
Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що 07 липня 2006 року між ним та Акціонерним банком «Синтез» (далі - АБ «Синтез») укладено кредитний договір № 070706/5, за умовами якого, з урахуванням додаткових угод, позивач отримав кредит у розмірі 650 000,00 дол. США. 
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 07 липня     2006 року між АБ «Синтез» та матір`ю позивача  ОСОБА_3  укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передано трикімнатну квартиру, загальною площею 95,1 кв. м, та трикімнатну квартиру, загальною площею 71,3 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
На підставі договорів про відступлення права вимоги від 28 січня 2009 року АБ «Синтез» відступило ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» право вимоги за вказаними кредитним та іпотечним договорами від 07 липня 2006 року. 
 
16 серпня 2013 року врезультаті об`єднання зазначених квартир  ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на шестикімнатну квартиру АДРЕСА_3 . 
 
Шевченківський районний суд міста Києва рішенням від 25 вересня 2012 року у справі № 2610/16057/2012 стягнув із позивача на користь ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» заборгованість за кредитним договором від 07 липня 2006 року № 070706/5 у розмірі 3 590 426,00 грн. 
 
Крім того, Шевченківський районний суд міста Києва заочним рішенням від 11 грудня 2014 року у справі № 761/31200/14-ц у рахунок погашення заборгованості позичальника за кредитним договором від 07 липня 2006 року № 070706/5 у розмірі 3 593 645,00 грн звернув на користь ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» стягнення на предмет іпотеки, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 , та трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 , які належать на праві власності ОСОБА_3 , шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчого провадження. 
 
Однак зазначене рішення суду не було виконано у зв`язку з тим, що на момент звернення стягнення на предмет іпотеки спірна квартира мала загальну площу 181,6 кв. м. 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Після її смерті відкрилася спадщина на все належне їй майно, в тому числі на шестикімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Позивач є спадкоємцем за заповітом до зазначеного майна померлої  ОСОБА_3 . 
 
Крім позивача заяву про прийняття спадщини за законом подала також дочка спадкодавця ОСОБА_2 . 
 
Під час оформлення спадщини позивачу стало відомо, що 16 листопада 2021 року між ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» та ТОВ «Комфорт-2021» було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований у реєстрі за № 1584. 
 
Вважав, що ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» не мало права укладати оспорюваний договір купівлі-продажу шестикімнатної квартири, оскільки предметом іпотеки були дві трикімнатні квартири. Визначена у договорі вартість квартири є заниженою і не відповідає дійсній ринковій вартості спірного майна. 
 
Крім того, з 06 березня 2012 року в квартирі був зареєстрований малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» не мало права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти оспорюваний правочин. 
 
Позивач також зазначив, що зобов`язання ОСОБА_3 за іпотечним договором з моменту її смерті припинилися та перейшли до спадкоємців. Отже, на виконання положень статей 33 та 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель мав надсилати вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки саме спадкоємцям, а не померлій ОСОБА_3 , однак такі вимоги спадкоємці не отримували. 
 
Усупереч вимогам частини третьої статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» приватний нотаріус під час посвідчення оспорюваного правочину не повідомила державну виконавчу службу про укладення договору купівлі-продажу щодо майна особи, яка внесена до Єдиного державного реєстру боржників, що відповідно до частини п`ятої статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» є підставою для визнання договору недійсним. 
 
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив: 
 
- накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 ; 
 
- заборонити ТОВ «Комфорт-2021» користуватись спірною квартирою та передавати її у користування третім особам, у тому числі на підставі цивільно-правових угод, усних домовленостей; 
 
- заборонити ТОВ «Комфорт-2021» вчиняти дії щодо зняття з реєстрації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
Заяву ОСОБА_1 мотивував тим, що 17 вересня 2022 року ТОВ «Комфорт-2021» передало квартиру АДРЕСА_2 , в якій він проживає та зареєстрований з 1996 року, в оренду. Після того, як обманним шляхом у квартиру зайшли особи, які назвалися орендарями, вони заблокували зсередини вхідні двері і позивач не може потрапити в квартиру, де перебувають всі його речі. Новий власник вчиняє дії, спрямовані на зняття позивача та його малолітньої дитини з реєстрації у квартирі з метою її подальшого безперешкодного відчуження. Отже, невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про задоволення позову, оскільки ТОВ «Комфорт-2021» може відчужити спірну квартиру на користь інших осіб. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Шевченківський районний суд міста Києва у складі судді Притули Н. Г. ухвалою               від 16 листопада 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовив. 
 
Суд першої інстанції мотивував ухвалу тим, що позивач не надав доказів, що новий власник має намір відчужити квартиру, а представник ТОВ «Комфорт-2021» заперечував проти такої обставини. 
 
Також позивач не довів, що невжиття заявлених заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, або таке рішення не поновить порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. 
 
Також суд вважав, що такий захід забезпечення позову, як заборона ТОВ «Комфорт-2021» користуватися квартирою та передавати її у користування третім особам, у тому числі на підставі цивільно-правових угод, та заборона ТОВ «Комфорт-2021» вчиняти дії щодо зняття позивача з реєстрації є неспівмірними із заявленими позовними вимогами. Крім цього, позивач не вніс пропозиції щодо зустрічного забезпечення. 
 
Київський апеляційний суд постановою від 10 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. 
 
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 листопада 2022 року скасував і ухвалив нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнив частково. 
 
Наклав арешт на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 135133780391). 
 
Заборонив ТОВ «Комфорт-2021» передавати квартиру АДРЕСА_2 в користування третім особам. 
 
У решті вимог заяви відмовив. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру та заборони передавати її в користування третім особам. 
 
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, - ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. 
 
ТОВ «Комфорт-2021» як новий власник спірної квартири має всі повноваження щодо розпорядження нею у будь-який час на свій розсуд. У разі відчуження квартири позивач не зможе захистити своє порушене, на його думку, право шляхом вирішення цього спору судом. 
 
Перевіривши викладені заявником обставини, суд апеляційної інстанції вважав їх достатніми для обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення, вид забезпечення позову є співмірним з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. 
 
Оскільки право на житло є непорушним, а тому у контексті цієї справи, з урахуванням встановлених судами обставин щодо дій відповідача, спрямованих на обмеження позивача та членів його сім`ї у праві користування квартирою, яка, як зазначає позивач, є єдиним житлом, колегія суддів дійшла висновку про те, що заборона ТОВ «Комфорт-2021» передавати спірну квартиру у користування третім особам узгоджується з вимогами законодавства та принципом непорушності права особи на житло. 
 
З огляду на те, що питання зняття позивача з реєстрації в спірній квартирі вже вирішено на підставі заяви нового власника ТОВ «Комфорт-2021», колегія суддів не вбачала підстав для вжиття такого виду забезпечення, як заборона вчинення дій щодо зняття позивача з реєстрації за спірною адресою. 
 
Враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, колегія суддів також не вбачала необхідності для обмеження власника в користуванні належним йому майном. 
 
ТОВ «Комфорт-2021» не позбавлено можливості в порядку, передбаченому частиною шостою статті 154 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), подати клопотання про зустрічне забезпечення з обґрунтуванням наявності підстав для такого забезпечення і наданням відповідних доказів на підтвердження цих обставин. 
 
Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 14 березня 2023 року у задоволенні клопотання ТОВ «Комфорт-2021» про зустрічне забезпечення відмовив. 
 
Суд першої інстанції мотивував ухвалу тим, що відповідач ТОВ «Комфорт-2021» не надав належних доказів на підтвердження збитків, які спричинені або можуть бути йому спричинені саме забезпеченням позову, оскільки накладення арешту на спірне приміщення не позбавляє відповідача права користування ним, майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним до вирішення судом спору по суті. 
 
Шевченківський районний суд міста Києва у складі судді Притули Н. Г. рішенням          від 07 червня 2023 року позов задовольнив частково. 
 
Визнав недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 16 листопада                    2021 року між ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» та ТОВ «Комфорт-2021», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований у реєстрі за № 1584. 
 
Скасував рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу)         від 16 листопада 2021 року, індексний номер 61628158. 
 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування запису про реєстрацію права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовив. 
 
Вирішив питання про розподіл судових витрат. 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. 
 
ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» порушило порядок повідомлення іпотекодавця про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, оскільки ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому вона не могла отримати вимоги про усунення порушення основного зобов`язання від 07 і 27 вересня 2021 року. 
 
У матеріалах відсутні докази, що ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» зверталося до спадкоємців померлої ОСОБА_3 . 
 
Договір купівлі-продажу спірної квартири від 16 листопада 2021 року вчинено без письмової згоди іпотекодавця, яка є обов`язковою згідно з положеннями чинного законодавства та умовами пункту 2.4 договору іпотеки. 
 
Крім того, у договір іпотеки не внесені зміни в частині предмета іпотеки. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як спадкоємці іпотекодавця не набули права власності на спадкове майно. 
 
Згідно з пунктом 1.7 договору іпотеки вартість предметів іпотеки за домовленістю сторін становить 5 882 240,00 грн. Однак іпотекодержатель відчужив спірну квартиру за 2 771 989,00 грн, тобто за заниженою ціною, яка не відповідає умовам договору та дійсній ринковій вартості спірного майна. 
 
Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу відбулося з порушенням чинного законодавства та умов договору іпотеки, тому договір купівлі-продажу спірної квартири є недійсним та, відповідно, підлягає скасуванню рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16 листопада 2021 року, індексний номер 61628158. 
 
Водночас, оскільки згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, то відсутні підстави для задоволення позовних вимог про скасування запису про право власності ТОВ «Комфорт-2021» та витребування майна з чужого незаконного володіння шляхом відновлення запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру. 
 
Київський апеляційний суд постановою від 16 травня 2024 року апеляційну скаргу          ТОВ «Комфорт-2021» задовольнив. 
 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року скасував і ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що хоча ОСОБА_1 не отримав свідоцтво про право на спадщину саме іпотечного майна, проте він відповідає за зобов`язаннями спадкодавця, який помер, в межах вартості майна, одержаного у спадщину, оскільки спадщину прийняв. 
 
Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. 
 
У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем у загальному порядку. 
 
З матеріалів справи відомо, що ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» неодноразово (07 вересня 2021 року та 27 вересня 2021 року) направляло, зокрема ОСОБА_1 , за адресою, вказаною у договорі, повідомлення про необхідність сплатити заборгованість за кредитним договором та у випадку несплати боргу про намір продажу предмета іпотеки третій особі в порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», а також про можливість ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбати квартиру. 
 
Отже, перед реалізацією свого права звернути стягнення на предмет іпотеки                 ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» надіслало ОСОБА_1 , який прийняв спадщину після померлої ОСОБА_3 , тобто поєднав в одній особі як боржника, так і іпотекодавця, вимогу про виконання порушеного зобов`язання, яка не була виконана у тридцятиденний строк. 
 
За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що договір купівлі-продажу квартири від 16 листопада 2021 року є недійсним з підстав, визначених частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), як такий, що суперечить Закону України «Про іпотеку», є помилковим. 
 
Також безпідставним є посилання суду першої інстанції на те, що договір купівлі-продажу вчинено без письмової згоди іпотекодавця, яка є обов`язковою згідно з положеннями чинного законодавства та умовами пункту 2.4 договору іпотеки, з огляду на те, що сторони у договорі, а саме у пункті 4, погодили порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізації і жодних положень щодо необхідності надання іпотекодавцем будь-якої додаткової письмової згоди на реалізацію предмета іпотеки договір іпотеки не містить. Водночас пункт 2.4 договору іпотеки передбачає письмову згоду іпотекодержателя, а не іпотекодавця, у разі відчуження предмета іпотеки. 
 
Посилання позивача на те, що спірна квартира реалізована за заниженою ціною, яка не відповідає дійсній ринковій вартості спірного майна, не є підставою для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу, оскільки за змістом частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. 
 
У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. 
 
Аргументи позивача про те, що предметом іпотеки були дві трикімнатні квартири, а за договором купівлі-продажу відчужено шестикімнатну квартиру, не заслуговують на увагу, оскільки за положеннями пункту 2.9 договору іпотеки проведення реконструкції чи капітального ремонту, або переведення предмета іпотеки в нежитловий фонд або вчинення будь-яких інших дій, наслідком яких є зміна правового статусу предмета іпотеки, потребує обов`язкової попередньої письмової згоди іпотекодержателя.               У будь-якому випадку вчинення таких дій не позбавляє іпотекодержателя права отримати задоволення своїх вимог за рахунок зміненого предмета іпотеки. 
 
Зі змісту листа ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» від 03 червня 2013 року відомо, що у відповідь на звернення ОСОБА_3 та ОСОБА_1 товариство повідомило, що не заперечує проти проведення технічної інвентаризації, виготовлення технічного паспорта, отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно та державної реєстрації об`єднання двох квартир АДРЕСА_2 в одну шестикімнатну квартиру, загальною площею 181,6 кв. м. Також у листі зауважено, що у будь-якому випадку вчинення таких дій не позбавляє ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» права отримати задоволення своїх вимог за рахунок заміненого предмета іпотеки. 
 
Доводи ОСОБА_1 про те, що з 06 березня 2012 року в спірній квартирі був зареєстрований малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому        ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» не мало права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти оспорюваний правочин, є необґрунтованими, оскільки квартира не належить на праві власності ОСОБА_1 (батькові дитини), а тому для укладення договору купівлі-продажу квартири згода органу опіки та піклування не потрібна. Дитина має право на проживання за місцем проживання кожного з батьків, а тому її житлові права відчуженням квартири, що належала ОСОБА_3 , не порушені. 
 
Крім того, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований у спірній квартирі 06 березня 2012 року, тобто після укладення кредитного договору та договору іпотеки без згоди іпотекодержателя. 
 
Таким чином, ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 16 листопада 2021 року, укладеного між ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» та                       ТОВ «Комфорт-2021», та задоволення позовних вимог про визнання протиправним і скасування рішення приватного нотаріуса, скасування запису про реєстрацію права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння як похідних від основної вимоги. 
 
Київський апеляційний суд постановою від 28 травня 2024 року апеляційну скаргу        ТОВ «Комфорт-2021» залишив без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 14 березня 2023 року про відмову у задоволенні клопотання про зустрічне забезпечення - без змін. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що, зважаючи на наявність у позивача зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання / перебування на території України, а також на те, що предметом позову у цій справі є майно, що розташоване на території України, права на яке захищає позивач, і відповідач не довів існування збитків, яких він може зазнати у зв`язку із забезпеченням позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених частиною третьою статті 154 ЦПК України, для застосування зустрічного забезпечення. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг 
 
У лютому 2023 року ТОВ «Комфорт-2021» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 10 січня                   2023 року, а ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 листопада 2022 року залишити без змін. 
 
Касаційну скаргу ТОВ «Комфорт-2021» подало на підставі абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України і мотивувало тим, що позивач не надав належних доказів, які б свідчили про необхідність застосування заходів забезпечення позову та наявність зобов`язань у сторін під час розгляду справи. 
 
Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції обмежив право приватної власності ТОВ «Комфорт-2021» на володіння та розпоряджання належним йому майном (спірною квартирою). 
 
Заява про вжиття заходів забезпечення позову не містила пропозиції щодо зустрічного забезпечення, яке є гарантією захисту прав та інтересів відповідача та має забезпечити відшкодування збитків відповідача, що можуть бути спричинені забезпеченням позову. 
 
Суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 761/45074/17 та від 21 серпня           2019 року у справі № 761/39201/18. 
 
У червні 2024 року ОСОБА_1  також подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій з урахуванням подальших уточненьпросить скасуватипостанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2024 року, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року залишити в силі. 
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 2, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник зазначив, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 та у постановах Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 439/1347/19,                    від 06 липня 2023 року у справі № 462/4050/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Також наявні підстави для відступлення від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах,викладених у постанові Верховного Суду         від 15 березня 2023 року у справі № 487/5408/18 (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду та за відсутності учасника справи, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 5 частини першої  статті 411 ЦПК України). 
 
Уточнену касаційну скаргу  ОСОБА_1 мотивував тим, що перехід права власності на предмет іпотеки за договором купівлі-продажу відбувся за відсутності відповідних правових підстав, оскільки всупереч вимогам статей 35, 38 Закону України «Про іпотеку» позивач як позичальник не отримував письмових вимог про усунення порушень основного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, враховуючи, що надіслана ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» у вересні 2021 року поштова кореспонденція поверталась із зазначенням причини повернення - «за закінченням терміну зберігання». 
 
Водночас іпотекодавець  ОСОБА_3 взагалі не могла фізично отримати такі вимоги та повідомлення, оскільки померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
 
У пункті 2.14 договору іпотеки від 07 липня 2006 року передбачено, що якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця іпотекодавця, такий спадкоємець відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. 
 
Отже, у цьому випадку ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» було зобов`язане надсилати письмові вимоги та повідомлення не померлій ОСОБА_3 , а її спадкоємцям, які прийняли спадщину. При цьому згідно з матеріалами справи такими спадкоємцями є дві особи, адже, крім позивача, заяву про прийняття спадщини за законом подала також дочка іпотекодавця  ОСОБА_2 , якій взагалі не направлялися будь-які письмові вимоги та повідомлення. 
 
Зазначена в повідомленні від 07 вересня 2021 року сума кредитної заборгованості не є безспірною, оскільки в повідомленні відсутній розрахунок боргу станом на дату його виготовлення. 
 
ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» не мало права укладати оспорюваний договір купівлі-продажу шестикімнатної квартири, оскільки предметом іпотеки були дві трикімнатні квартири. Визначена у договорі вартість квартири є заниженою і не відповідає дійсній ринковій вартості спірного майна. 
 
Вважає, що наявні підстави для відступлення від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах,викладених у постанові Верховного Суду                         від 15 березня 2023 року у справі № 487/5408/18, про те, що невідповідність реальної вартості реалізованого майна вартості його відчуження не є підставою для недійсності оспорюваного договору купівлі-продажу, оскільки за змістом частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. 
 
За актами приймання-передавання первісний кредитор не передав новому кредиторові усі документи, передбачені пунктом 2.1 договорів про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, які засвідчують права, що передаються. 
 
Наявність рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня           2014 року у справі № 761/31200/14-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки виключало можливість подальшого позасудового звернення стягнення на спірну квартиру. 
 
Суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності третьої особи ОСОБА_2 , не повідомленої належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення з направленням справи на новий розгляд. 
 
Директор ТОВ «Комфорт-2021» не мав повноважень від імені цього товариства укладати з адвокатом Мацком М. А. договір про надання правничої допомоги, а останній, відповідно, подавати апеляційну скаргу. 
 
Також заявник посилається на те, що згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 липня 2023 року справу № 761/2686/22 передано судді-доповідачу Крижанівській Г. В., судді, які входять до складу колегії: Шебуєва В. А., Матвієнко Ю. І. 
 
Київський апеляційний суд ухвалою від 27 липня 2023 року задовольнив самовідвід судді-доповідача Крижанівської Г. В. 
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 липня 2023 року справу № 761/2686/22 передано судді-доповідачу Гулю В. В., судді, які входять до складу колегії: Мельник Я. С., Матвієнко Ю. І. 
 
Оскільки за приписами частини другої статті 41 ЦПК України у разі задоволення заяви про відвід одному із суддів або всьому складу суду, якщо справа розглядається колегією суддів, справа розглядається в тому самому суді тим самим кількісним складом колегії суддів без участі відведеного судді або іншим складом суддів, який визначається у порядку, встановленому статтею 33 цього Кодексу, то після задоволення самовідводу судді-доповідача Крижанівської Г. В. ця справа мала розглядатися іншим складом суддів. 
 
Вважає, що справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду, адже суддю Матвієнко Ю. І., яка входила до попередньо визначеного складу колегії суддів, неправомірно включено до нового складу суддів. 
 
Крім того, заявник включив до касаційної скарги заперечення на постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2024 року, якою залишено без змін ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 14 березня 2023 року про відмову у задоволенні клопотання про зустрічне забезпечення, з підстав, передбачених частиною другою статті 406 ЦПК України, зазначивши, що апеляційний суд безпідставно прийняв до розгляду апеляційну скаргу ТОВ «Комфорт-2021» на ухвалу суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про зустрічне забезпечення, оскільки така ухвала не може бути оскаржена в апеляційному порядку до ухвалення рішення суду по суті спору й окремо від цього рішення, тобто оскарження такої ухвали в апеляційному порядку можливе разом з рішенням суду по суті спору. 
 
Таким чином, постанова апеляційного судуприйнята за наслідками перегляду ухвали суду першої інстанції, яка не підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду, є незаконною, оскільки суд апеляційної інстанції не мав повноважень на відкриття провадження у справі, а мав повернути апеляційну скаргу. 
 
Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції неправомірно відкрив апеляційне провадження щодо перегляду ухвали, яка не може виступати самостійним об`єктом оскарження, він не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові                    від 17 березня 2021 року у справі № 439/1347/19. 

Аргументи інших учасників справи 
 
У липні 2023 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ТОВ «Комфорт-2021», уякому просить залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, ухваленою відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. 
 
У жовтні 2024 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_1 , у якому просить відхилити цю скаргу, а оскаржувану постанову апеляційного суду залишити без змін. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд ухвалою від 24 березня 2023 рокувідкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Комфорт-2021» на постанову Київського апеляційного суду від 10 січня 2023 року та витребував матеріали цієї справи з Шевченківського районного суду міста Києва. 
 
07 серпня2024 року матеріали справи № 761/2686/22 надійшли до Верховного Суду. 
 
Верховний Суд ухвалою від 05 вересня 2024 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2024 року. 
 
Верховний Суд ухвалою від 18 серпня 2025 року призначив справу до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, з`ясовані судами 
 
На підставі договору купівлі-продажу квартири від 17 жовтня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Дмитрієвою Т. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1с-878, ОСОБА_3 набула у власність квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з трьох кімнат, житловою площею 67,8 кв. м, загальною площею 101,9 кв. м (том 1, а. с. 26, 27). 
 
На підставі договору купівлі-продажу квартири від 17 жовтня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Дмитрієвою Т. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1с-880, ОСОБА_3 набула у власність квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з трьох кімнат, житловою площею 46,2 кв. м, загальною площею 76,65 кв. м (том 1, а. с. 28, 29). 
 
07 липня 2006 року між АБ «Синтез» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 070706/5, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 180 000,00 дол. США під 18 % річних з кінцевим терміном повернення до 06 липня    2007 року (том 1, а. с. 153-157). 
 
Додатковими угодами до кредитного договору від 07 липня 2006 року № 070706/5 неодноразово збільшувався розмір наданого позичальнику кредиту та згідно з додатковою угодою від 03 квітня 2008 року № 3 сторони визначили остаточний ліміт заборгованості за кредитною лінією у розмірі 650 000,00 дол. США, а строк дії кредиту до 02 квітня 2009 року (том 1, а. с. 158-163). 
 
Додатковою угодою № 5 до кредитного договору від 07 липня 2006 року № 070706/5, укладеною 28 січня 2009 року між АБ «Синтез» та ОСОБА_1 , сторони домовилися перевести заборгованість позичальника за кредитним договором у сумі 426 482,00 дол. США в заборгованість у гривні за курсом 6,50 грн за 1 дол. США (том 1, а. с. 163). 
 
Зметою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 07 липня 2006 року між АБ «Синтез» (іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (іпотекодавець) укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, предметом якого є дві квартири, а саме: 
- трикімнатна квартира, загальною площею 95,1 кв. м, житловою площею 67,8 кв. м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17 жовтня 1996 року, посвідченого Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 1с-878; 
- трикімнатна квартира, загальною площею 71,3 кв. м, житловою площею 46,2 кв. м, розташована за адресою:  АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17 жовтня 1996 року, посвідченого Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 1с-8880 (том 1, а. с. 104-118). 
 
Згідно з пунктом 1.7 договору іпотеки (з урахуванням подальших змін) вартість предметів іпотеки за домовленістю сторін становить 5 882 240,00 грн. 
 
У пункті 2.12 договору іпотеки передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки за письмовою згодою іпотекодержателя від іпотекодавця до іншої особи, в тому числі в порядку спадкування, іпотека є дійсною для набувача двох трикімнатних квартир навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження цих квартир іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за цим договором, у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. 
 
У пункті 2.9 договору іпотеки сторони погодили, що проведення реконструкції чи капітального ремонту, або переведення предмета іпотеки в нежитловий фонд, або вчинення будь-яких інших дій, наслідком яких є зміна правового статусу предмета іпотеки, потребує обов`язкової попередньої письмової згоди іпотекодержателя.               У будь-якому випадку, вчинення таких дій не позбавляє іпотекодержателя права отримати задоволення своїх вимог за рахунок зміненого предмета іпотеки. 
 
Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання кредитного договору, але він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя у межах вартості предмета іпотеки (пункт 2.14 договору іпотеки). 
 
Згідно з пунктом 3.1.9 договору іпотеки іпотекодавець протягом дії цього договору зобов`язаний не реєструвати (прописувати) у двох трикімнатних квартирах, що становлять предмет іпотеки, родичів та будь-яких третіх осіб. 
 
У пункті 4.2.1 договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя у позасудовому порядку звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Залежно від попиту та пропозиції іпотекодержатель має право змінювати ціну продажу предмета іпотеки в сторону її збільшення або зменшення. 
 
На підставі договорів про відступлення права вимоги від 28 січня 2009 року та актів приймання-передавання від 28 січня 2009 року № 1 і № 2 АБ «Синтез» відступило ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» право вимоги за вказаними кредитним та іпотечним договорами від 07 липня 2006 року (том 1, а. с. 120-122, 164-166, 168, 170). 
 
Листом-відповіддю від 03 червня 2013 року, наданою на відповідне звернення ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» повідомило, що не заперечує проти проведення технічної інвентаризації, виготовлення технічного паспорта, отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно та державної реєстрації об`єднання двох квартир № 5 і № 5 на АДРЕСА_4 в одну шестикімнатну квартиру, загальною площею 181,6 кв. м, житловою площею 94,3 кв. м. У будь-якому випадку вчинення таких дій не позбавляє ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» права отримати задоволення своїх вимог за рахунок заміненого предмета іпотеки (том 1, а. с. 171, 172). 
 
16 серпня 2013 року на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно №  НОМЕР_1 , виданого 16 серпня 2013 року Реєстраційною службою Головного управління юстиції у місті Києві, зареєстровано право власності ОСОБА_3 на шестикімнатну квартиру, загальною площею 181,6 кв. м, житловою площею 94,3 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 90-92). 
 
Як пояснив позивач, свідоцтво про право власності на шестикімнатну квартиру видано внаслідок об`єднання двох трикімнатних квартир, які належали ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу від 17 жовтня 1996 року. 
 
Шевченківський районний суд міста Києва рішенням від 25 вересня 2012 року у справі № 2610/16057/2012 стягнув із  ОСОБА_1  на користь ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» заборгованість за кредитним договором від 07 липня 2006 року № 070706/5 у розмірі 3 590 426,00 грн (том 2, а. с. 62-65). 
 
Крім того, Шевченківський районний суд міста Києва заочним рішенням від 11 грудня 2014 року у справі № 761/31200/14-ц у рахунок погашення заборгованості позичальника  ОСОБА_1  за кредитним договором від 07 липня 2006 року № 070706/5 у розмірі 3 593 645,00 грн звернув на користь ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» стягнення на предмет іпотеки, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 , та трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 , які належать на праві власності ОСОБА_3 , шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчого провадження (том 2, а. с. 66-73). 
 
Зазначене рішення суду не було виконано через відсутність у боржника майна, яке він повинен передати (предмет іпотеки змінив свої технічні характеристики шляхом об`єднання двох трикімнатних квартир в одну) (том 2, а. с. 80-82). 
 
Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 29 липня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 вересня 2015 року, відмовив у задоволенні заяви ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» про зміну способу та порядку виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва                            від 11 грудня 2014 року у справі № 761/31200/14-ц за позовом ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві, про звернення стягнення на предмет іпотеки з огляду на те, що зверненням стягнення на шестикімнатну квартиру АДРЕСА_7 замість звернення стягнення на іпотечне майно - трикімнатну квартиру, загальною площею 95,1 кв. м, житловою площею 67,8 кв. м, та трикімнатну квартиру, загальною площею 71,3 кв. м, житловою площею 46,2 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , буде змінено саме рішення суду по суті, а не спосіб його виконання, оскільки питання про звернення стягнення на шестикімнатну квартиру загальною площею 181,6 кв. м, житловою площею 94,3 кв. м, не було предметом судового розгляду у справі № 761/31200/14-ц (том 2, а. с. 74-79). 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (том 1, а. с. 37). 
 
У встановлений законом шестимісячний строк  ОСОБА_1 як спадкоємець за законом і за заповітом, посвідченим 15 грудня 2010 року приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Херсонської області за реєстровим № 1590, та ОСОБА_2 як спадкоємець за законом звернулися до Генічеської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті їх матері  ОСОБА_3 , у зв`язку з чим державний нотаріус завів спадкову справу № 60/2018 (номер у спадковому реєстрі 62129688) до майна померлого спадкодавця (том 1, а. с. 39-42). 
 
У матеріалах справи відсутні докази щодо отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом. 
 
07 вересня 2021 року ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» направило ОСОБА_1 та ОСОБА_3 письмові вимоги про усунення порушень основного зобов`язання від 07 вересня 2021 року рекомендованими поштовими відправленнями з оголошеною цінністю на адреси, зазначені у кредитному та іпотечному договорах, за змістом яких іпотекодержатель, визначивши суму боргу за кредитним договором у розмірі 2 772 133,00 грн, вимагав сплатити заборгованість, а у разі невиконання вимоги повідомляв про свій намір продажу предмета іпотеки третій особі в порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Також повідомлялося про можливість ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбати предмет іпотеки - квартиру  АДРЕСА_7 . Ці повідомлення не були вручені адресатам та згідно з довідками АТ «Укрпошта» повернулися відправнику з відмітками оператора поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання» (том 1, а. с. 192-202, 209-217). 
 
27 вересня і 06 жовтня 2021 року «Українська телекомунікаційна компанія» повторно направило  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 письмові вимоги про усунення порушень основного зобов`язання від 27 вересня 2021 року рекомендованими поштовими відправленнями з оголошеною цінністю на адреси, зазначені в кредитному та іпотечному договорах, за змістом яких іпотекодержатель, визначивши суму боргу за кредитним договором у розмірі 2 772 133,00 грн, вимагав сплатити заборгованість, а у разі невиконання вимоги повідомляв про свій намір продажу предмета іпотеки третій особі в порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Ці повідомлення не були вручені адресатам та згідно з довідками АТ «Укрпошта» повернулися відправнику з відмітками оператора поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання» (том 1, а. с. 203-208, 218-226). 
 
16 листопада 2021 року в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки між ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» (продавець) та                        ТОВ «Комфорт-2021» (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, за умовами якого покупець придбав (набув у власність) за 2 771 989,00 грн шестикімнатну квартиру, загальною площею 181,6 кв. м, житловою площею 94,3 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж вчинено згідно з вимогами статті 38 Закону України «Про іпотеку» (том 1, а. с. 51-54). 
 
У пунктах 2, 4 договору купівлі-продажу квартири зазначено, що дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Експертна грошова оцінка квартири, що відчужується, згідно зі звітом про незалежну оцінку, виданим                    ТОВ «Архекспертус», становить 2 771 989,00 грн. 
 
Рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу)         від 16 листопада 2021 року, індексний номер 61628158, за ТОВ «Комфорт-2021» зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири                              від 16 листопада 2021 року (том 1, а. с. 55). 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
 
Відповідно до пунктів 1, 2, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Щодо забезпечення позову 
 
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. 
 
Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі. 
 
Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом. 
 
Позов забезпечується, зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (пункти 1, 2, 10 частини першої статті 150 ЦПК України). 
 
Зважаючи на практику застосування судами процесуального законодавства під час розгляду заяв про забезпечення позову, під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. 
 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). 
 
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. 
 
Під арештом майна слід розуміти заборону розпоряджатися цим майном, а в певних випадках - і користуватися ним. Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана з необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення. 
 
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків накладенням арешту на майно та (або) грошові коштичи заборони відповідачу здійснювати певні дії.
 
Під час розгляду заяв про забезпечення позову суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
 
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2022 року у справі № 522/1514/21 (провадження № 61-19123св21). 
 
Суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню, у зв`язку із вжиттям таких заходів, прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначила, що під забезпеченням позову потрібно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зробила правові висновки, згідно з якими умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо під час його застосування забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. 
 
Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. 
 
Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. 
 
Отже, у разі використання механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами. 
 
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. 
 
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує під час розгляду питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, за якої може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. 
 
У частині третій статті 12 і частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
 
Предметом позову у цій справі є вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, визнання протиправним і скасування рішення приватного нотаріуса, скасування запису про реєстрацію права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. 
 
Встановивши, що між сторонами виник спір щодо відчуження ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» на користь ТОВ «Комфорт-2021» шестикімнатної квартири АДРЕСА_2 , водночас заявлено вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд апеляційної інстанції, з урахуванням доводів заявника та характеру спору, правильно керувався тим, що невжиття заходів забезпечення позову може мати негативні наслідки та ускладнити виконання ймовірного судового рішення у разі задоволення позову. 
 
Застосовані апеляційним судом заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на квартиру та заборони відповідачу ТОВ «Комфорт-2021» передавати спірне майно в користування третім особамє адекватними та співмірними з вимогами позовної заяви, оскільки їх невжиття може призвести до відчуження майна на користь інших осіб, що, у свою чергу, призведе до затягування розгляду справи та обмеження прав позивача на ефективний судовий захист. 
 
Відповідачі не спростували факт існування вірогідності того, що ТОВ «Комфорт-2021» може вільно та на власний розсуд здійснювати правомочності володіння та розпоряджання квартирою, що може призвести до безконтрольного збільшення кола осіб, які можуть претендувати на спірне майно, що не лише ускладнить, але й зробить неможливим виконання рішення суду у цій справі. 
 
Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що вжиття заходів забезпечення позову з метою недопущення перереєстрації прав на це майно та його відчуження жодним чином не створює перешкоди та обмеження можливостей відповідача             ТОВ «Комфорт-2021» як власника майна користуватися цим майном і не призведе до невідворотних наслідків. 
 
Крім того, забезпечення позову по суті є тимчасовим обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову. 
 
Посилання ТОВ «Комфорт-2021» на безпідставне накладення арешту на нерухоме майно ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права, зокрема статей 149, 150 ЦПК України, і зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин, що згідно з вимогами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Можливість вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна та заборони його відчуження у справах, у тому числі, про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) узгоджується з усталеною практикою розгляду Верховним Судом подібних справ (постанови від 31 березня 2021 року у справі № 161/13664/20 (провадження № 61-1680св21), від 09 грудня 2021 року у справі № 175/1480/21 (провадження        № 61-15020св21), від 12 січня 2022 року у справі № 568/525/21 (провадження           № 61-14463св21). 
 
Аргументи ТОВ «Комфорт-2021» про те, що заява позивача про вжиття заходів забезпечення позову не містила пропозиції щодо зустрічного забезпечення, яке є гарантією захисту прав та інтересів відповідача та має забезпечити відшкодування збитків відповідача, що можуть бути спричинені забезпеченням позову, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
 
Зустрічне забезпечення - це гарантія відшкодування можливих для відповідача збитків та має на меті забезпечити певний баланс сторін і нейтралізувати можливі негативні наслідки, які можуть виникнути внаслідок застосування судом забезпечувальних заходів. Згідно з частиною першою статті 154 ЦПК України метою цього інституту є забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову. 
 
За приписами частини шостої статті 154 ЦПК України питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання. 
 
Таким чином, клопотання про зустрічне забезпечення може бути подане та вирішене судом після застосування судом заходів забезпечення позову та за клопотанням іншої сторони. 
 
Відсутність у заяві про забезпечення позову пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення та невирішення судом питання зустрічного забезпечення у спірному випадку не є підставою для скасування судового рішення про забезпечення позову, оскільки не позбавляє права обтяженої сторони звернутися із клопотанням про таке зустрічне забезпечення окремо у встановленому законом порядку. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 21 грудня 2020 року у справі № 487/5726/19 (провадження № 61-4793св20), від 30 червня 2021 року у справі № 752/2342/19 (провадження № 61-11920св19), від 23 грудня 2022 року у справі № 760/34352/21 (провадження № 61-10050св22), від 02 березня 2023 року у справі № 643/14180/21 (провадження № 61-11379св22), від 17 січня 2024 року у справі № 522/11884/22 (провадження № 61-15822св23). 
 
Випадки, у яких суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення передбачено частиною третьою статті 154 ЦПК України, однак доказів на підтвердження наявності цих випадків заявник судам попередніх інстанцій не надавав. 
 
Доводи заявника про застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 31 січня 2019 року у справі № 761/45074/17 та                        від 21 серпня 2019 року у справі № 761/39201/18, суд касаційної інстанції відхиляє, оскільки у кожній із наведених справ суди керувалися конкретними обставинами справи та фактично-доказовою базою з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Крім того, висновки, зроблені Верховним Судом у зазначених справах, не суперечать висновкам, зробленим судом апеляційної інстанції під час питання про забезпечення позову у цій справі. 
 
Отже, доводи, викладені у касаційні скарзі ТОВ «Комфорт-2021», не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Враховуючи викладене, оскаржувана постанова апеляційного суду про вжиття заходів забезпечення позову відповідає вимогам закону й підстави для її скасування відсутні. 
 
Щодо вирішення спору по суті 
 
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
 
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. 
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). 
 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. 
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. 
 
Як передбачено частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). 
 
У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
 
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. 
 
Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. 
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). 
 
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
 
Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна. 
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки від 07 липня 2006 року) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. 
 
Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. 
 
Відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням (частина перша статті 24 Закону України «Про іпотеку»). 
 
Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. 
 
Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. 
 
Отже, за змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку». 
 
Вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті). 
 
Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки від 07 липня 2006 року) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. 
 
Згідно з частинами першою та другою статті 38 Закону України «Про іпотеку»                      (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки від 07 липня 2006 року), якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог. 
 
У справі, що переглядається, суди встановили, що у пункті 4.2.1 договору іпотеки            від 07 липня 2006 року сторони досягли домовленості про позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки та передбачили відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу іпотекодержателем від власного імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». 
 
Відповідно до частини десятої статті 38 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки договору купівлі-продажу спірної квартири від 16 листопада 2021 року) договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки. 
 
Тобто завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація права власності на предмет іпотеки, що виступає забезпеченням за основним зобов`язанням: за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем); за покупцем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі). 
 
Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
 
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). 
 
Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. 
 
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. 
 
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). 
 
Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 
 
Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. 
 
Для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). 
 
З матеріалів цієї справи відомо, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 іпотекодавець ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (том 1, а. с. 37). 
 
За життя ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений 15 грудня 2010 року приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Херсонської області Чкана Н. І. за реєстровим № 1590, згідно з яким заповіла належні їй житловий будинок АДРЕСА_8 , а також квартиру № 5 , загальною площею 101,9 кв. м, та квартиру АДРЕСА_9 , ОСОБА_1 (том 1, а. с. 41). 
 
У встановлений законом шестимісячний строк  ОСОБА_1 як спадкоємець за законом і за заповітом, посвідченим 15 грудня 2010 року приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Херсонської області за реєстровим № 1590, та ОСОБА_2 як спадкоємець за законом звернулися до Генічеської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті їх матері  ОСОБА_3 , у зв`язку з чим державний нотаріус завів спадкову справу № 60/2018 (номер у спадковому реєстрі 62129688) до майна померлого спадкодавця (том 1, а. с. 39-42). 
 
У матеріалах справи відсутні докази щодо отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину. 
 
Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. 
 
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). 
 
Верховний Суд у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 369/14444/18 (провадження № 61-689св21) зазначив, що спадкування як перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах (стаття 1216 ЦК України). Спадкові права є майновим об`єктам цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину). Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. 
 
Отже, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження ним виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. 
 
У разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його (спадкодавця) особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. 
 
Згідно з частинами першою-третьою статті 23 Закону України «Про іпотеку»                       (в редакції, чинній на момент смерті іпотекодавця ОСОБА_3 ) у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. 
 
Конституційний Суд України у Рішенні від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» констатував, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. 
 
Враховуючи викладене, Верховний Суд звертає увагу, що оскільки  ОСОБА_1 як спадкоємець за заповітом прийняв у спадщину майно, яке було предметом іпотеки за договором іпотеки від 07 липня 2006 року, укладеним між АБ «Синтез», правонаступником якого є ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія», та ОСОБА_3 , то на підставі статті 23 Закону України «Про іпотеку» він набув також статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором. 
 
Крім того, оскільки позивач, який є спадкоємцем іпотекодавця за заповітом, також виступає позичальником за кредитним договором, то внаслідок спадкування він поєднав у собі права та обов`язки іпотекодавця (власника заставленого майна) та боржника за кредитним договором. 
 
Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з частиною другою статті 18 якого порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України. 
 
У частині першій статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
 
Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. 
 
Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (тут і далі - Порядок № 1127 у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. 
 
Згідно з пунктом 61 Порядку № 1127 для державної реєстрації прав на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 
 
1) засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 
 
2) засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, або 
 
засвідчена іпотекодержателем копія рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення, або 
 
засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, або 
 
засвідчені іпотекодержателем паперові копії електронного листа, яким за допомогою засобів інформаційної, телекомунікаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи, що забезпечує обмін електронними документами, надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, та електронного службового повідомлення відповідної системи, яким підтверджується доставка відповідного електронного листа за адресою електронної пошти адресата (у разі коли договором з іпотекодавцем або боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, передбачено можливість обміну електронними документами); 
 
3) довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації; 
 
4) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). 
 
Умови договору іпотеки від 07 липня 2006 року, укладеного між АБ «Синтез» і ОСОБА_3 , та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. 
 
Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дають змогу встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. 
 
Верховний Суд звертає увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. 
 
Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки. 
 
У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем у загальному порядку. 
 
За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. 
 
Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. 
 
При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. 
 
В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном. 
 
У разі направлення іпотекодержателем іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» з одночасним повідомленням про обраний спосіб задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» (одним документом) слід керуватися пріоритетом дотримання саме частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку». 
 
Зазначене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19). 
 
У справі, що переглядається, новий іпотекодержатель ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» листами від 07 і 21 вересня 2021 року надсилало ОСОБА_1 та ОСОБА_3 письмові вимоги про усунення порушень основного зобов`язання рекомендованими поштовими відправленнями з оголошеною цінністю на адреси, зазначені в кредитному та іпотечному договорах, за змістом яких іпотекодержатель, визначивши суму боргу за кредитним договором у розмірі 2 772 133,00 грн, вимагав сплатити заборгованість, а у разі невиконання вимоги повідомляв про свій намір продажу предмета іпотеки третій особі в порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». 
 
Ці повідомлення не були вручені адресатам та згідно з довідками АТ «Укрпошта» повернулися відправнику з відмітками оператора поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання» (том 1, а. с. 192-226). 
 
У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем та/або боржником у загальному порядку належними і допустимими доказами. 
 
Отже, іпотекодержатель із дотриманням умов іпотечного договору, укладеного між    АБ «Синтез» і ОСОБА_3 07 липня 2006 року, направив вимогу, передбачену частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», за місцезнаходженням  ОСОБА_1 , який після смерті ОСОБА_3  поєднав у собі права та обов`язки іпотекодавця (власника заставленого майна) за договором іпотеки і позичальника за кредитним договором. Тому ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» мало право на звернення стягнення на предмет іпотеки за умови дотримання ним інших вимог встановленого законом порядку звернення стягнення на предмет іпотеки. 
 
З огляду на те, що у справі відсутні докази повідомлення позивачем кредитора про зміну адреси свого проживання, то відмітки оператора поштового зв`язку про повернення поштового відправлення «за закінченням терміну зберігання» можуть свідчити про недбалість позивача  ОСОБА_1 або його ухилення від отримання повідомлення-вимоги про виконання основного зобов`язання з метою недопущення звернення стягнення на предмет іпотеки, який він як спадкоємець за заповітом прийняв у спадщину. 
 
Крім того, Верховний Суд враховує, що саме на  ОСОБА_1 покладено обов`язок спростувати презумпцію належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, що він не зробив. 
 
Подібні висновки Верховний Суд виклав у постанові від 08 січня 2025 року у справі № 369/18030/21 (провадження № 61-17049св23). 
 
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що іпотекодержатель дотримався визначеного статтею 35 Закону України «Про іпотеку» порядку надсилання позичальнику / іпотекодавцю  ОСОБА_1 вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що позивач не отримував вимоги про усунення порушень основного зобов`язання, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки іпотекодержатель двічі надсилав такі вимоги позивачу, які повернулися у зв`язку із закінченням терміну зберігання, що відповідно до пункту 61 Порядку № 1127 є достатнім для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки і не свідчить про недотримання іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця про вимогу стосовно усунення порушення. 
 
Аргументи позивача про те, що іпотекодавець  ОСОБА_3 не могла фізично отримати письмові вимоги про усунення порушень основного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до моменту надсилання таких вимог та повідомлень, колегія суддів не бере до уваги з огляду на те, що у разі спадкування майна, до якого входить предмет іпотеки, право власності на це майно переходить до спадкоємця і він стає новим іпотекодавцем. Це означає, що позивач як спадкоємець за заповітом набув прав та обов`язків попереднього іпотекодавця ОСОБА_3 , пов`язаних з іпотечним договором. 
 
Отже, направившивимоги про усунення порушення основного зобов`язання за місцезнаходженням ОСОБА_1 , який після смерті ОСОБА_3  поєднав у собі права та обов`язки іпотекодавця (власника заставленого майна) за договором іпотеки і позичальника за кредитним договором, іпотекодержатель набув право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що, крім позивача, заяву про прийняття спадщини за законом подала також дочка іпотекодавця ОСОБА_2 , якій взагалі не направлялися будь-які письмові вимоги та повідомлення, не заслуговують на увагу, оскільки саме  ОСОБА_1 успадкував за заповітом майно, до якого входить предмет іпотеки, а тому лише він набув також статус іпотекодавця та мав усі його права і ніс усі його обов`язки за іпотечним договором. 
 
Посилання позивача на те, що зазначена в повідомленні від 07 вересня 2021 року сума кредитної заборгованості не є безспірною, адже в повідомленні відсутній розрахунок боргу станом на дату його виготовлення, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що Порядок № 1127 не визначає обов`язку надання державному реєстратору доказів безспірності заборгованості, а стаття 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачає такої підстави для відмови в державній реєстрації прав (постанови Верховного Суду від 14 грудня          2022 року у справі № 718/917/20 (провадження № 61-5893св22), від 16 серпня                2023 року у справі № 757/22438/19 (провадження № 61-4808св23), від 10 січня          2024 року у справі № 314/1612/22 (провадження № 61-13904св23)). 
 
Доводи касаційної скарги про те, що ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» не мало права укладати оспорюваний договір купівлі-продажу шестикімнатної квартири, оскільки предметом іпотеки були дві трикімнатні квартири, є неспроможними з огляду на таке. 
 
Згідно з частиною четвертою статті 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки від 07 липня 2006 року) нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором. 
 
Законом України від 03 липня 2018 року № 2478-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», який набрав чинності    04 листопада 2018 року, статтю 5 Закону України «Про іпотеку» після частини четвертої доповнено новою частиною такого змісту: «У разі якщо іпотекодавцем предмет іпотеки було реконструйовано або щодо нього було проведено самочинне будівництво (у тому числі, але не виключно, споруджено нові будівлі, споруди тощо на земельній ділянці, що належить іпотекодавцю на праві власності чи перебуває в його користуванні), всі реконструйовані, новостворені об`єкти нерухомості вважаються предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору». 
 
Отже, зміна (реконструкція) іпотекодавцем або іншою особою предмета іпотеки, у тому числі без дозволу на це іпотекодержателя, не позбавляє відповідне нерухоме майно статусу предмета іпотеки. Це, зокрема, підтвердив і законодавець, доповнивши   статтю 5 Закону України «Про іпотеку» відповідним змістом щодо реконструкції предмета іпотеки або самочинного будівництва щодо нього, про який зазначалось вище. 
 
Верховний Суд у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 910/4650/17 зазначив, що незалежно від того, чи були внесені зміни до договору іпотеки у зв`язку з перебудуванням, добудовою тощо предмета іпотеки, чи ні, іпотека поширюється й на таку реконструкцію. При цьому новоствореним об`єктом нерухомості може вважатися виключно такий, що був створений без прив`язок до іншого, вже існуючого нерухомого майна, без використання його складових структурних елементів. Тобто неможливо визнати новоствореним нерухомим майном об`єкт нерухомого майна, що являє собою вже існуючий об`єкт нерухомості зі зміненими зовнішніми та внутрішніми параметрами. 
 
Верховний Суд у постанові від 04 жовтня 2021 року у справі № 686/28888/19 (провадження № 61-1215св21) зробив висновок, що незалежно від того, чи були внесені зміни до договору іпотеки у зв`язку з перебудуванням, добудовою тощо предмета іпотеки, чи ні, іпотека поширюється й на таку реконструкцію. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в ухвалі Верховного Суду України          від 20 квітня 2011 року у справі № 6-61027св10. Таким чином, оскільки предмет   іпотеки - квартира № 188 зазнала реконструкції (квартири № 188 та № 189 об`єднані під № 189), то іпотека поширилась на все реконструйоване майно, тобто на         квартиру № 189 . 
 
Отже, іпотека як забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором поширюється на конкретний об`єкт нерухомості. У випадку реконструкції шляхом об`єднання квартир іпотека автоматично переноситься на оновлену, об`єднану квартиру, оскільки вона є результатом зміни (реконструкції) початкового предмета іпотеки. 
 
У пункті 2.9 договору іпотеки від 07 липня 2006 року сторони погодили, що проведення реконструкції чи капітального ремонту, або переведення предмета іпотеки в нежитловий фонд, або вчинення будь-яких інших дій, наслідком яких є зміна правового статусу предмета іпотеки, потребує обов`язкової попередньої письмової згоди іпотекодержателя. У будь-якому випадку вчинення таких дій не позбавляє іпотекодержателя права отримати задоволення своїх вимог за рахунок зміненого предмета іпотеки. 
 
Отже, сторони договору іпотеки від 07 липня 2006 року, користуючись свободою договірних відносин, передбаченою статтями 6 та 627 ЦК України, ще до набрання чинності Законом України від 03 липня 2018 року № 2478-VIII, який впровадив зазначені зміни у Закон України «Про іпотеку», визначили аналогічні умови у пункті 2.9 цього договору, що не суперечить Закону України «Про іпотеку» та є обов`язковим для сторін договору. Тобто відповідно до чинних умов договору іпотеки від 07 липня      2006 рокуспірне нерухоме майно є предметом іпотеки. 
 
Аргументи касаційної скарги про наявність підстав для відступлення від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах,викладених у постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 487/5408/18, про те, що невідповідність реальної вартості реалізованого майна вартості його відчуження не є підставою для недійсності оспорюваного договору купівлі-продажу, оскільки за змістом частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України), колегія суддів відхиляє, адже зазначений висновок Верховного Суду ґрунтується на правовому висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми статті 38 Закону України «Про іпотеку», викладеному у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19). 
 
Відступлення від правової позиції - це сукупність підстав, які зумовлюють необхідність повністю або частково відмовитися від попереднього висновку щодо певного питання на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм з метою усунення вад попереднього рішення чи групи рішень (їхня неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість), що пов`язано зі зміною суспільних відносин, та усунення суперечностей між принципом правової визначеності та концепцією «живого права» (динамічного тлумачення права) як складовими верховенства права (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 933/670/20). 
 
Разом із цим касаційна скарга не містить належних доводів щодо необхідності відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 487/5408/18. 
 
Крім того, аналогічну правову позицію сформульовано у постановах Верховного Суду              від 17 вересня 2024 року у справі № 335/9371/21 (провадження № 61-11314св23) та   від 14 січня 2025 року у справі № 295/6702/22 (провадження № 61-9479св24) і колегія суддів не вбачає підстав для відступлення від зазначених правових висновків. 
 
Посилання заявника на те, що наявність рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2014 року у справі № 761/31200/14-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки виключало можливість подальшого позасудового звернення стягнення на спірну квартиру, не заслуговують на увагу, оскільки наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, оскільки застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості. 
 
Здійснення особою (її правонаступником) права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. 
 
Схожі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 квітня          2021 року у справі № 676/8249/18, від 03 травня 2022 року у справі № 569/23762/19, від 27 березня 2024 року у справі № 569/7864/13, від 06 вересня 2023 року у справі № 496/5343/18, у яких зауважено про помилковість висновків судів першої та апеляційної інстанцій, що наявність судового рішення, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки на користь кредитора, позбавляє його можливості задовольнити свої вимоги в інший передбачений законом спосіб, за наявності даних про невиконання вказаного судового рішення. 
 
Для вирішення питання про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки після ухвалення судом рішення про задоволення вимог                     кредитора / іпотекодержателя є факт виконання чи невиконання такого рішення, причини та об`єктивна можливість його виконання, а отже, факт наявності порушених прав іпотекодержателя. 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 12-278гс18) зазначила, що способи звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлені сторонами в іпотечному договорі, не є взаємовиключними за умови відсутності спору щодо наявності боргу і його розміру. Тому хоч на момент звернення до нотаріуса банк уже застосував один із передбачених пунктом 6.2 іпотечного договору способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя - у судовому порядку, але подальше звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису (у позасудовому порядку) не суперечить положенням іпотечного договору та положенням Закону України «Про іпотеку», зважаючи на відсутність у цій справі спору щодо наявності боргу і його розміру, вказаного у виконавчому написі нотаріуса. 
 
Отже, встановивши, що звернення стягнення на предмет іпотеки ще не відбулось, існує лише рішення суду про таке звернення стягнення, а у матеріалах справи відсутні докази реалізації спірного майна, а також врахувавши те, що боржник не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що у цьому конкретному випадку задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку не суперечить положенням укладеного сторонами іпотечного договору та приписам Закону України «Про іпотеку», оскільки метою укладення договору іпотеки є забезпечення належного виконання договірного зобов`язання шляхом одержання задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами боржника. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» не набуло прав первісного кредитора та іпотекодержателя, оскільки за актами приймання-передавання АБ «Синтез» не передав ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» усі документи, передбачені пунктом 2.1 договорів про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, які засвідчують права, що передаються, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). 
 
Згідно з частиною першою статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
 
Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України). 
 
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (частина перша статті 517 ЦК України). 
 
Вказані норми не встановлюють імперативної вимоги щодо передання первісним кредитором новому кредитору оригіналів первинних документів як умови переходу права вимоги, отже, і наявності оригіналів цих документів у нового кредитора. Передання таких документів має на меті перевірку існування у первісного кредитора права вимагати виконання боржником відповідних обов`язків, а також змісту та обсягу таких обов`язків. 
 
Обставина непередання новому кредитору документів, які засвідчують права, що передаються, створює певні ризики для нового кредитора, пов`язані з невиконанням боржником своїх зобов`язань на користь саме нового кредитора. Однак відсутність передання новому кредитору таких документів не може вказувати на відсутність передання права вимоги взагалі. 
 
Водночас вимога щодо надання боржнику доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні відповідно до статті 517 ЦК України не є тотожною до вимоги щодо надання до суду доказів відступлення первісним кредитором новому кредитору права вимоги до боржника для здійснення заміни кредитора у справі (процесуального правонаступництва). Зазначені вимоги випливають із різних правових підстав на не є взаємозалежними. 
 
Отже, для підтвердження факту відступлення права вимоги заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора. 
 
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2024 року у справі № 2221/2373/12 (провадження № 61-483св23). 
 
У матеріалах цієї справи містяться належним чином оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, акти від 28 січня 2009 року № 1 і № 2 приймання-передавання оригіналів кредитного та іпотечного договорів, а також додаткових угод до них, права вимоги за якими відступаються ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія». 
 
Отже, апеляційний суд обґрунтовано взяв до уваги належні, допустимі і достовірні докази, сформовані у процесі відступлення права вимоги, що містять дані за кредитним та іпотечним договорами, прав кредитора / іпотекодержателя за якими набуває новий кредитор / іпотекодержатель. 
 
Крім того, обставини щодо наявності переходу до ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» прав первісного кредитора та іпотекодержателя за кредитним та іпотечним договорами, укладеними 07 липня 2006 року між АБ «Синтез» та ОСОБА_1 , встановлено рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2012 року у справі № 2610/16057/2012 за позовом ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором, а також заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2014 року у справі № 761/31200/14-ц за позовом                      ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» до    ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві, про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
 
Аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності третьої особи ОСОБА_2 , не повідомленої належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення з направленням справи на новий розгляд, колегія суддів відхиляє з огляду на таке. 
 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою. 
 
Аналіз змісту зазначеної правової норми дає підстави для висновку про те, що розгляд справи, зокрема в суді апеляційної інстанції за відсутності учасника справи, якого не повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення з направленням справи на новий апеляційний розгляд, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою. 
 
Тобто скасування судових рішень на підставі пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України можливе саме за касаційною скаргою особи, яка не була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання. 
 
Водночас ОСОБА_2 не оскаржувала в касаційному порядку постанову апеляційного суду у цій справі, зокрема, з підстав неповідомлення її про дату, час і місце судового засідання. 
 
Отже, цей довід касаційної скарги не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення. 
 
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 2605/7478/12 (провадження № 61-2774св21) та від 11 квітня 2024 року у справі № 309/1276/21 (провадження № 61-12001св23). 
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо розгляду справи неповноважним складом суду є безпідставними з огляду на таке. 
 
Згідно з частиною другою статті 41 ЦПК України у разі задоволення заяви про відвід одному із суддів або всьому складу суду, якщо справа розглядається колегією суддів, справа розглядається в тому самому суді тим самим кількісним складом колегії суддів без участі відведеного судді або іншим складом суддів, який визначається у порядку, встановленому статтею 33 цього Кодексу. 
 
За змістом наведеної норми права у разі задоволення заяви про відвід одному із суддів, якщо справа розглядається колегією суддів, справа розглядається в тому самому суді тим самим кількісним складом колегії суддів без участі відведеного судді, який визначається у порядку, встановленому статтею 33 цього Кодексу. 
 
У підпункті 2.3.49 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 02 квітня 2015 року № 25 (із подальшими змінами та доповненнями) (далі - Положення) визначено, що повторний автоматизований розподіл судових справ між суддями застосовується у випадках визначених законом, а також з метою заміни одного, декількох суддів, всього складу суду, збільшення складу суду в порядку, визначеному підпунктами 2.3.4, 2.3.23 цього Положення. 
 
Згідно з підпунктом 2.3.25 пункту 2.3 Положення у разі задоволення відводу або самовідводу заміна судді здійснюється автоматизованою системою на підставі рішення про відвід (самовідвід) у порядку, зазначеному в підпункті 2.3.23 пункту 2.3 цього Положення. 
 
У підпункті 2.3.23 пункту 2.3 Положення передбачено, що якщо судова справа підлягає розгляду (перегляду) колегією суддів, при автоматизованому розподілі судових справ автоматизованою системою в місцевому суді визначається головуючий суддя, а в судах апеляційної та касаційної інстанцій - суддя-доповідач із числа всіх суддів відповідного суду з урахуванням їх спеціалізації (за її наявності). Після визначення судді-доповідача (головуючого судді) автоматизованою системою визначається склад колегії суддів із числа всіх суддів відповідного суду з урахуванням їх спеціалізації (за її наявності) та з урахуванням складу судових палат (за їх наявності). Якщо збори суддів визначили склади постійно-діючих колегій, то автоматизована система визначає склад колегії з числа суддів основного складу. У разі неможливості визначити необхідну кількість суддів з числа суддів основного складу, автоматизована система визначає суддів, яких не вистачає, з числа резервних суддів даної колегії. У разі неможливості визначити склад колегії з числа суддів основного складу та резервних суддів автоматизована система визначає суддів, яких не вистачає, з числа всіх суддів відповідного суду з урахуванням їх спеціалізації (за її наявності) та з урахуванням складу судових палат (за їх наявності). Результатом автоматичного визначення складу колегії суддів є протокол автоматичного визначення складу колегії суддів (додаток 2), що автоматично створюється автоматизованою системою. 
 
З матеріалів цієї справи відомо, що згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 липня 2023 року справу № 761/2686/22 передано судді-доповідачу Крижанівській Г. В., судді, які входять до складу колегії: Шебуєва В. А., Матвієнко Ю. І. (том 4, а. с. 62). 
 
Київський апеляційний суд ухвалою від 27 липня 2023 року задовольнив самовідвід судді-доповідача Крижанівської Г. В. від участі у розгляді цивільної справи № 761/2686/22 за позовом  ОСОБА_1 до ТОВ «Комфорт-2021», ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія», треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання правочину недійсним, визнання протиправним і скасування рішення приватного нотаріуса, скасування запису про реєстрацію права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,за апеляційними скаргами ТОВ «Комфорт-2021» на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 14 березня 2023 року про відмову у задоволенні клопотання про зустрічне забезпечення та на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року (копії виділених матеріалів справи, а. с. 156-158). 
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 липня 2023 року справу № 761/2686/22 передано судді-доповідачу Гулю В. В., судді, які входять до складу колегії: Мельник Я. С., Матвієнко Ю. І. (том 4, а. с. 63, 64). 
 
Суд апеляційної інстанції розглянув справу у складі колегії суддів Гуля В. В. (суддя-доповідач), Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С., тобто тим самим кількісним складом колегії суддів без участі відведеної судді-доповідача Крижанівської Г. В. 
 
Враховуючи, що такий розподіл судової справи не суперечить зазначеному Положенню, проведений на виконання його вимог, а тому Верховний Суд дійшов висновку, що справа розглянута повноважним складом суду. Отже, доводи касаційної скарги з цього приводу не заслуговують на увагу. 
 
Посилання ОСОБА_1 на те, що ордер на надання правничої допомоги від 17 квітня 2023 року, згідно з яким адвокату Мацку М. А. доручено здійснювати представництво інтересів відповідача ТОВ «Комфорт-2021» у Київському апеляційному суді у цій справі, виданий на підставі договору про надання правової допомоги від 22 червня 2023 року, тобто правочину, який ще не міг існувати станом на момент оформлення такого ордеру, колегія суддів відхиляє з огляду на таке. 
 
У частинах першій та третій статті 58 ЦПК України передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника. 
 
Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України). 
 
Згідно з частиною четвертою статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;      3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України «Про безоплатну правничу допомогу». 
 
Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері (частини перша, друга статті 64 ЦПК України). 
 
Представництво інтересів ТОВ «Комфорт-2021» у цій справі доручено адвокату Мацку М. А. на підставі договору про надання правової допомоги від 22 червня         2022 року, що підтверджується ордером на надання правничої (правової) допомоги у Шевченківському районному суді міста Києва від 12 вересня 2022 року, серії АА, № 1195943, а також ордерами на надання правничої (правової) допомоги у Київському апеляційному суді від 18 липня 2023 року, серії АА, № 1260937, від 10 січня 2023 року, серії АА, № 1140186, від 27 грудня 2022 року, серії АА, № 1195967 (том 2, а. с. 164; том 4, а. с. 60, 159; копії виділених матеріалів справи, а. с. 58, 80). 
 
Колегія суддів враховує, що суди першої та апеляційної інстанцій перевіряли повноваження адвоката Мацка М. А. на представництво інтересів ТОВ «Комфорт-2021» на підставі зазначених ордерів. Водночас допущення в ордері на надання правничої (правової) допомоги у Київському апеляційному суді від 17 квітня 2023 року, серії АА, № 119917 (копії виділених матеріалів справи, а. с. 109, 130), очевидної описки щодо року укладення договору про надання правової допомоги не може саме собою свідчити про відсутність у адвоката повноважень, враховуючи, що в інших ордерах, які видав адвокат, міститься посилання саме на договір про надання правової допомоги від 22 червня 2022 року. 
 
Аргументи касаційної скарги про те, що директор ТОВ «Комфорт-2021» не мав повноважень від імені цього товариства укладати з адвокатом Мацком М. А. договір про надання правничої допомоги, а останній, відповідно, подавати апеляційну скаргу, не заслуговують на увагу, оскільки статутом товариства не обмежено право директора на вчинення таких правочинів без попереднього отримання письмової згоди учасників товариства (том 1, а. с. 82-97). 
 
Ордер, який виданий відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката. При цьому коли в ордері адвокатом зазначається про надання правової допомоги у конкретно визначеному суді, це є достатнім для висновку про наявність у адвоката права на вчинення відповідної процесуальної дії - підписання апеляційної скарги. 
 
Крім того, адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти іншу особу в суді. 
 
За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави вважати, що апеляційну скаргу підписано особою, яка не мала права її підписувати. 
 
У свою чергу, доводи  ОСОБА_1 про застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду                         від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 та у постанові Верховного Суду        від 06 липня 2023 року у справі № 462/4050/19, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки апеляційного суду у цій справі не суперечать правовим висновкам, сформованим у наведених постановах суду касаційної інстанції, на які міститься посилання у касаційній скарзі заявника. 
 
Загалом доводи касаційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення по суті спору, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду апеляційної інстанції. 
 
Верховний Суд враховує, що, як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини,право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»(«Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99). 
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду по суті спору, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Враховуючи викладене, оскаржувана постанова апеляційного суду по суті спору відповідає вимогам закону й підстави для її скасування відсутні. 
 
Що стосується доводів касаційної скарги позивача про незаконність постанови апеляційного суду, якою залишено без змін ухвалу суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про зустрічне забезпечення, то Верховний Суд враховує, що за змістом частини першої статті 353, пунктів 2 і 3 частини першої статті 389 ЦПК України відсутня процесуальна можливість оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду першої інстанції про відмову у зустрічному забезпеченні, постанову апеляційного суду, згідно з якою така ухвала залишена без змін, ухвалу апеляційного суду, згідно з якою він відмовив у зустрічному забезпеченні, а також постанову апеляційного суду, згідно з якою скасовано ухвалу суду першої інстанції про зустрічне забезпечення та відмовлено у задоволенні відповідної заяви. 
 
Верховний Суд звертає увагу на те, що одними із основних засад (принципів) цивільного судочинства є верховенство права, змагальність сторін і рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом (пункти 1, 2 і 4 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша статті 129 Конституції України, частина перша статті 10 ЦПК України), одним із проявів якого є гарантування права на справедливий суд (справедливої судової процедури). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Така рівність прав гарантується, зокрема, тим, що у випадку вжиття заходів забезпечення позову за заявою позивача судове рішення, яким вжиті такі заходи забезпечення позову, може оскаржити відповідач, а у випадку вжиття заходів зустрічного забезпечення за заявою відповідача судове рішення, яким вжиті такі заходи забезпечення, може оскаржити позивач. Причому для гарантій рівності сторін, змагальності та справедливої судової процедури важливо, щоби така можливість оскарження була як у випадку вжиття заходів забезпечення позову (зустрічного забезпечення) у суді першої інстанції, так і у випадку такого вжиття в апеляційному суді. 
 
Обмеження права на касаційне оскарження ухвали апеляційного суду про відмову у забезпеченні позову (зустрічному забезпеченні), постанови суду апеляційного суду, згідно з якою відмовлено у забезпеченні позову (зустрічному забезпеченні) за наслідками перегляду ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову (зустрічне забезпечення) чи залишено без змін ухвалу суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову (зустрічному забезпеченні), не нівелюють для учасників справи можливості доступу до суду та не ускладнюють їм цей доступ настільки, щоби завдати шкоди самій суті цього права. Таке обмеження не позбавляє учасників справи права на повторне звернення із заявою про забезпечення позову (зустрічне забезпечення) до суду першої інстанції та/або суду апеляційної інстанції за наявності для цього підстав.
 
Згідно з частиною другою статті 406 ЦПК України скарги на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції чи постанови суду апеляційної інстанції, включаються до касаційної скарги на відповідне рішення чи постанову. 
 
Заявник оскаржує процесуальну постанову апеляційного суду, якою залишено без змін ухвалу суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про зустрічне забезпечення, у складі касаційної скарги на постанову апеляційного суду по суті спору відповідно до частини другої статті 406 ЦПК України. 
 
Враховуючи, що суд касаційної інстанції відмовив у задоволенні касаційної скарги позивача на постанову апеляційного суду по суті спору, то оскаржена разом із нею процесуальна постанова апеляційного суду, якою залишено без змін ухвалу суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання відповідача про зустрічне забезпечення, не підлягає окремому перегляду в касаційному порядку. Крім того, у цьому випадку відмова у зустрічному забезпеченні була на користь позивача, тобто суди попередніх інстанцій відхилили клопотання сторони відповідача, яке могло б обмежити права позивача. Така процесуальна постанова апеляційного суду не порушує прав і законних інтересів позивача, а навпаки - їх захищає. 
 
Водночас посилання заявника на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 439/1347/19 (провадження № 61-17580св20), колегія суддів відхиляє, оскільки у зазначеній справі за результатами апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції про відмову у зустрічному забезпеченні апеляційний суд задовольнив заяву сторони відповідача про зустрічне забезпечення, тобто ухвалив судове рішення, яке обмежило права позивача. При цьому така процесуальна постанова апеляційного суду була самостійним об`єктом касаційного оскарження, адже суд апеляційної інстанції скасував ухвалу суду першої інстанції та прийняв постанову, якою вчинив дію, яка передбачена в переліку дій, за наслідками вчинення яких ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, зазначеному в пункті 3 частини першої статті 389 ЦПК України. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги є необґрунтованими, а тому підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані постанови апеляційного      суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 
 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, слід покласти на кожного із заявників. 
 
Щодо постановлення окремої ухвали 
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просив, серед іншого, постановити окрему ухвалу, посилаючись на те, що з метою укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири директор ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» ОСОБА_5 та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 виготовили та використали завідомо підроблені документи. Зазначені дії посадових осіб містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 358 Кримінального кодексу України. 
 
У відзиві на касаційну скаргу  ОСОБА_1 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 також просила постановити окрему ухвалу, посилаючись на те, що позивач вводить суд в оману щодо використання нею під час посвідчення оспорюваного правочину завідомо підроблених документів. Зазначені дії  ОСОБА_1 містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 384 Кримінального кодексу України. 
 
Клопотання заявників про постановлення окремої ухвали не підлягають задоволенню з огляду на таке. 
 
Згідно зі статтею 420 ЦПК України суд касаційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу. 
 
Суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено (частини перша, одинадцята статті 262 ЦПК України). 
 
У постановах від 12 квітня 2018 року у справі № 761/32388/13-ц (провадження               № 61-3251св18) та від 20 грудня 2023 року у справі № 302/181/20 (провадження      № 61-10794св23) Верховний Суд зазначив, що під час вирішення питання про постановлення окремої ухвали суд повинен керуватися тим, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком. 
 
З урахуванням меж розгляду справи судом касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК України) колегія суддів не вбачає правових підстав для постановлення окремої ухвали із заявлених ОСОБА_1 та приватним нотаріусом ОСОБА_6 обставин стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення. Встановлення наведених у клопотаннях порушень не належить до предмета перевірки у цьому касаційному провадженні, а заявники не позбавлені права особисто звернутися до відповідних правоохоронних органів із заявами про вчинення кримінальних правопорушень, якщо вважають, що певні події мали місце. 
 
Таким чином, Верховний Суд не встановив обставин, які б давали підстави для постановлення окремої ухвали у цій справі, а тому у задоволенні відповідних клопотань ОСОБА_1 та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 слід відмовити. 
 
Керуючись статтями 262, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфорт-2021» та  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
 
Постанову Київського апеляційного суду від 10 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2024 року залишити без змін. 
 
У задоволенні клопотань ОСОБА_1 та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про постановлення окремої ухвали відмовити. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач | Є. В. Петров
Судді | А. І. Грушицький
| С. О. Карпенко
| І. В. Литвиненко
| В. В. Сердюк