ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

12 листопада 2025 року 
справа №160/20248/25
адміністративне провадження № К/990/43571/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючої - Ханової Р. Ф.(суддя-доповідач),
суддів: Бившевої Л. І., Хохуляка В. В.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області
на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року (судді: Шальєвої В.  А., Іванов С.  М., Коршун А.  О.),
у справі №160/20248/25
за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області
про визнання протиправним та скасування розпорядження, -

УСТАНОВИВ:

Рух справи

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач у справі, заявник) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі - податковий орган, відповідач у справі, скаржник) про визнання протиправним та скасування розпорядження від 13 червня 2025 року №  399 в частині анулювання ліцензій на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами №  04120311202502066, №  04120311202502062, №04120311202502067, №04120311202502064, №04120311202502241.

Позивач подав до Дніпропетровського окружного адміністративного суду заяву про забезпечення позову, в якій заявник просив вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії розпорядження Головного управління ДПС у Дніпропетровській області № 399 від 13 червня 2025 року в частині анулювання ліцензій на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами №№04120311202502066, 04120311202502062, 04120311202502067, 04120311202502064, 04120311202502241.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 липня 2025 року в задоволенні заяви відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви, виходив з того, що позивач не обґрунтував того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, тобто не доведено наявності підстав, передбачених частиною другою статті 150 КАС України, які є обов`язковими для постановлення ухвали про забезпечення позову.

Також суд першої інстанції не встановив наявності реальної та невідворотної загрози порушення прав заявника, яка не може бути ефективно відвернута іншими процесуальними способами, а обраний захід забезпечення позову створює непропорційні обмеження для майбутнього відповідача.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року задоволено апеляційну скаргу позивача, скасовано ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 липня 2025 року про відмову у забезпеченні позову, ухвалено в справі нове рішення, яким задоволено заяву про вжиття заходів забезпечення позову, зупинена дія розпорядження Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 13 червня 2025 року № 399 в частині анулювання ліцензій на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами №№04120311202502066, 04120311202502062, 04120311202502067, 04120311202502064, 04120311202502241, виданих фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 (до набрання законної сили судовим рішенням у справі №160/20248/25.

Суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку характеру ймовірних наслідків для позивача спірного у цій справі рішення суб`єкта владних повноважень, вказав про те, що оскаржуване розпорядження на другий робочий день за днем направлення платнику податків набрало чинності та створює правові наслідки у вигляді позбавлення можливості здійснення господарської діяльності з роздрібної торгівлі тютюновими виробами до моменту перевірки правомірності прийняття розпорядження Головного управління ДПС від 13 червня 2025 року № 399 в частині анулювання ліцензій на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами №№04120311202502066, 04120311202502062, 04120311202502067, 04120311202502064, 04120311202502241, виданих позивачу, в судовому порядку.

При цьому, за висновком апеляційного суду, невжиття заходів забезпечення позову у цій справі може ускладнити чи унеможливити поновлення оспорюваних прав та інтересів позивача, адже роздрібна торгівля тютюновими виробами, що є основним видом діяльності позивача, можлива лише за наявності відповідної ліценції, а тому її анулювання призведе до зупинення господарської діяльності, що очевидно потягне за собою такі неминучі наслідки як-от: втрати державного бюджету внаслідок несплати сум податків, позбавлення працівників роботи та, як наслідок, заробітної плати, повного зупинення господарської діяльності на об`єктах у зв`язку з відсутністю прибутку від реалізації тютюнових виробів, що призведе до значних втрат позивачем, які у випадку прийняття рішення у цій справі на користь позивача можуть бути пред`явлені до стягнення з бюджету.

На переконання суду апеляційної інстанції, обраний заявником спосіб забезпечення адміністративного позову відповідає його предмету та, водночас, вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті заявлених вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, податковий орган 24 жовтня 2025 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року у справі №160/20248/25, провадження за якою відкрито ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2025 року, справу витребувано з суду першої та/або апеляційної інстанції.

04 листопада 2025 року справа №160/20248/25 надійшла на адресу Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Відповідач, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року, ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви про забезпечення позову фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

На обґрунтування касаційної скарги податковий орган покликається на положення статей 8, 72, 242 КАС України, статтю 129 Конституції України, та зазначає, що суд апеляційної інстанцій надав перевагу доводам позивача, не прийнявши до уваги доказів відповідача, що призвело до порушення процесуальних принципів щодо рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі.

Відповідач вважає, що суд апеляційної інстанції при ухваленні рішення не з`ясував всі обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, не надав їм належну оцінку, не дослідив наявні у справі докази та ухвалив судове рішення з порушенням норм процесуального права.

Скаржник акцентує на позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 06 грудня 2023 року у справі №160/20102/23, а саме: «Суд наголошує, що інститут забезпечення адміністративного позову дійсно є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі. 
Проте, сам по собі факт прийняття відповідачем рішення, яке ймовірно стосується прав та інтересів позивача, не може автоматично свідчити про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку.
Колегія суддів вважає, що заявником не доведено, а судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено і не підтверджено, у передбаченому процесуальним законом порядку, наявність підстав для застосування заходів забезпечення позову за заявою Товариства. 
Як вже зазначалось вище, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або
поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача».

Проте, на переконання скаржника, оскаржувана постанова у цій справі не містять жодного обґрунтованого мотиву, з якого суди дійшли висновку, що невжиття заходів у вигляді зупинення розпорядження про анулювання ліцензії на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, як і не вказано, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, складність вчинення цих дій, не встановлено, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

Позивач подав відзив на касаційну скаргу податкового органу, в якому просить залишити скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Касаційний розгляд справи проведено в письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України (у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; перегляду ухвал судів першої та апеляційної інстанцій).

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, в межах касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях норм процесуального права у спірних правовідносинах, Верховний Суд виходить з наступного.

Частинами першою та другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо : 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Водночас підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 КАС України).

В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 КАС України).

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та з`ясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно із Рекомендаціями №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Водночас, колегія суддів зазначає, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

При цьому, слід також зауважити на тому, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Крім того, вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.

Як вбачається з оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції, надавши належну оцінку встановленим у справі обставинам та наданим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом зупинення дії розпорядження Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 13 червня 2025 року №399 у частині анулювання ліцензій на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами: №№04120311202502066, 04120311202502062, 04120311202502067, 04120311202502064, 04120311202502241, виданих позивачу.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що невжиття заходів забезпечення позову у цій справі могло б істотно ускладнити або унеможливити поновлення порушених прав позивача, оскільки анулювання вказаних ліцензій фактично позбавляє його можливості здійснювати господарську діяльність із роздрібної торгівлі тютюновими виробами - основного виду його підприємницької діяльності. Таке анулювання спричиняє для позивача суттєві негативні наслідки у вигляді зупинення бізнесу, втрати доходу, необхідності звільнення працівників, несплати обов`язкових податків і зборів, що у свою чергу призводить до збитків і може створити для нього невиправні наслідки.

Апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову - зупинення дії розпорядження в оспорюваній частині - є співмірним із заявленими позовними вимогами та не призводить до фактичного вирішення спору по суті. Такий захід спрямований виключно на збереження існуючого правового стану до моменту ухвалення судового рішення у справі, забезпечуючи ефективний судовий захист прав позивача відповідно до статей 150, 151 та 154 КАС України.

Колегія суддів також враховує, що вжиття заходів забезпечення позову у цій справі не порушує публічних інтересів та не завдає шкоди відповідачу, а навпаки, відповідає принципу пропорційності та балансу інтересів сторін. 

Отже, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками апеляційного суду, вважає їх законними та обґрунтованими, такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм процесуального права, а тому підстав для скасування постанови апеляційної інстанції не вбачається.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Переглянувши судове рішення в межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України).

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року у справі №160/20248/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                    Р. Ф. Ханова

Судді:                                                                                                               Л. І. Бившева

                                                                                                    В. В. Хохуляк