ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 127/3108/23
провадження № 61-4148св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційні скарги ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 січня 2025 року в складі судді Іщук Т. П. та постанову Вінницького апеляційного суду від 05 березня 2025 року в складі судді Рибчинського В. П., Копаничук С. Г., Оніщука В. В.
 
у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Вінницька міська рада,     ОСОБА_6 , державний нотаріус Другої вінницької державної нотаріальної контори Мала Наталія Станіславівна, про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст заяви
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Вінницька міська рада, державний нотаріус Другої вінницької державної нотаріальної контори Малая Н. С., про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю.
Заява мотивована тим, що після смерті ОСОБА_4 , яка померла                                ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина, до складу якої входить кв. АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 . На момент смерті ОСОБА_4 вона постійно проживала з нею однією сім`єю протягом останніх 8 років, оскільки ОСОБА_5 потребувала постійного догляду.
Зазначала, що 02 грудня 2021 року вона звернулась до Другої вінницької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але нотаріус відмовив їй у видачі, у зв`язку з тим, що факт прийняття спадщини, відповідно до статті 1264 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, не підтверджено.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з травня 2013 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
23 січня 2025 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області в задоволенні заяви ОСОБА_1  відмовлено.
05 березня 2025 року постановою Вінницького апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 січня 2025 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами факт її спільного проживання із спадкодавцем ОСОБА_4 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.  ОСОБА_1 зазначала, що з травня 2013 року вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_4 у її квартирі, на підтвердження чого надала суду документи офіційної та ділової переписки, в яких зазначено адресу місця проживання ОСОБА_1 , акт Товариства з обмеженою відповідальністю                    (далі - ТОВ) «ЖЕО» від 27 грудня 2022 року № 16294 про проживання                    ОСОБА_4 на день смерті з ОСОБА_1 , квитанцію про сплату комунальних послуг.Надаючи оцінку доказам, наданим заявницею на підтвердження факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, суди виснували, що ці докази не є належними та достатніми доказами, з якими закон пов`язує правовий статус члена сім`ї та осіб, які проживають однією сім`єю, а також не є доказами, які підтверджують сукупність обставин, необхідних для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, а саме ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, тощо. Сам собою факт тривалого знайомства заявниці зі спадкодавицею, надання допомоги померлій за її життя не свідчить про наявність між ними взаємних прав та обов`язків, притаманних членам сім`ї, та не є достатньою підставою для встановлення факту проживання заявниці із спадкодавицею протягом п`яти років до відкриття спадщини.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
27 березня та 02 квітня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційні скарги на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 січня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 05 березня 2025 року, в яких просить їх скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Доводи особи, яка подала касаційні скарги
Касаційні скарги мотивовані тим, що суди не врахували правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 644/6274/16-ц, від 30 жовтня 2019 року в справі № 643/6799/17, в постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 587/302/16,                 від 24 вересня 2020 року в справі № 644/5818/18, від 19 квітня 2023 року в справі № 522/2922/16-ц.
Суди не дали належної оцінки її доводам про те, що факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 понад п`ять років до дня відкриття спадщини ґрунтуються на веденні спільного господарства, проживанні в одній квартирі, веденні спільного бюджету, наявності взаємних прав та обов`язків, постійному піклуванні, придбанні ліків та продуктів харчування, прибиранні та приготуванні їжі, супроводі до лікарні та оглядів лікарем удома, несенні витрат на оплату комунальних послуг і поховання, отримання поштової кореспонденції.      
Суди неправильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили необґрунтоване та незаконне судове рішення. 
Позиція інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_6 - адвокат Федик Ю. Ю. зазначає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не були родичами та є особами однієї статі. Заявниця не вказала, які обставини привели до того, що                         ОСОБА_4 почала проживати із сторонньою особою. Доказів спільного проживання та ведення господарства з ОСОБА_4 протягом п`яти років до відкриття спадщини заявниця не надала. Постанови Верховного Суду, на які посилається заявниця, є нерелевантними. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянкою України, особою з інвалідністю ІІ групи (загальне захворювання) та отримує пенсію по інвалідності.
Рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 04 серпня 2016 року № 1816 ОСОБА_7 та його матері - ОСОБА_1 надано дозвіл на реєстрацію в гуртожитку, який належить до комунальної власності АДРЕСА_3 без зазначення номера кімнати та без права проживання в цьому гуртожитку.
Відповідно до довідки Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 14 жовтня 2022 року № 48387 ОСОБА_1 з 10 серпня 2016 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
ОСОБА_1 була власником квартири АДРЕСА_4 , яка була відчужена в 2010 році. Заявниця протягом 2013-2014 років оспорювала договір купівлі-продажу та виселення з квартири АДРЕСА_4 , однак у задоволенні її позову було відмовлено, а її апеляційна скарга на рішення суду про виселення залишена без задоволення. 
21 травня 2013 року в межах виконавчого провадження про виселення                  ОСОБА_1 державним виконавцем проведено опис та арешт майна в квартирі АДРЕСА_4 . 
Цю адресу ОСОБА_1 зазначала в різного роду переписці з нею протягом 2013-2015 років. 
У заяві про призначення/перерахунок пенсії від 30 травня 2017 року                           ОСОБА_1 зазначала своє місце проживання: АДРЕСА_5 . За цією ж адресою проживала та була зареєстрована ОСОБА_4 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Поховання ОСОБА_4 здійснювала ОСОБА_1 за власні кошти.
ОСОБА_4 у період з 08 серпня 2015 року до 03 серпня 2021 року перебувала на обслуговуванні в Комунальному некормерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 м. Вінниця». За цей період                    ОСОБА_4 під час візиту до сімейного лікаря супроводжувала ОСОБА_1 . Також остання зверталась на амбулаторний прийом з метою отримання направлень на інструментальні та лабораторні обстеження та до лікарів-спеціалістів для ОСОБА_4 . Під час візиту додому ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 , вдома була присутня                             ОСОБА_1 . Кількість спільних візитів та оглядів ОСОБА_4 удома в 2017-2021 роках в присутності ОСОБА_1 складає 27 разів, кількість звернень ОСОБА_1 на амбулаторний прийом у цей період - 20 разів.
У декларації ОСОБА_4 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу від 13 липня 2018 року № 0000-ЕАМ7-МА9М83, вказана довірена особа ОСОБА_1 
24 березня 2021 року між Територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг м. Вінниці) та ОСОБА_4 був укладений договір прокату технічних та інших засобів реабілітації. У договорі міститься номер телефону НОМЕР_1 , який також зазначений ОСОБА_1 під час її звернення до суду.
У матеріалах справи наявні декілька квитанцій за грудень 2019 року про сплату комунальних платежів у квартирі АДРЕСА_1 , в яких платником вказана ОСОБА_1 . 
За життя ОСОБА_4 належали 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 33 кв. м.
Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне їй майно. Із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_1 . Інших спадкоємців ні за законом, ні за заповітом не встановлено. ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем відповідно до статті 1264 ЦК України не підтверджено.
Згідно з актом від 27 грудня 2022 року № 16294, складеним працівниками                      ТОВ «ЖЕО», ОСОБА_4 на день смерті проживала з ОСОБА_1 . Свідчення про ведення спільного господарства підтверджують особи (сусіди), які проживають у буд. АДРЕСА_6 : ОСОБА_8 ,  ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . 
Позиція Верховного Суду 
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктом  1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).  
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено перелік юридичних фактів, які можуть бути встановлені у судовому порядку.
Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в судовому порядку можливо лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.
Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Основу спадкування за законом становить принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими.
Згідно з частиною другою статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Якщо вимога про встановлення факту проживання осіб однією сім`єю заявлена  у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відповідні відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України.
Такий висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 вересня 2023 року в справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21).
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі № 5-рп/99 членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно мешкають і ведуть спільне господарство. Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання, спільний побут і взаємні права й обов`язки.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги також можуть братися показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фото/відео матеріали, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі.
Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц, від 08 грудня 2021 року в справі                             № 531/295/19, від 04 червня 2025 року в справі № 638/15073/18. 
Про проживання однією сім`єю можуть свідчити, у сукупності, наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду                              від 22 серпня 2018 року в справі № 644/6274/16-ц, від 30 жовтня 2019 року в справі № 643/6799/17, в постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 587/302/16, від 24 вересня 2020 року в справі № 644/5818/18,                             на які посилається заявниця в касаційній скарзі. 
Однією з підстав касаційного оскарження судових рішень, відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зі змісту зазначеної норми права випливає, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і всправі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Отже, для касаційного перегляду судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається. Тобто застосування правового висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду, залежить від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі за результатом оцінки поданих сторонами доказів. Водночас встановлені судом фактичні обставини у кожній справі можуть бути різними.
Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, встановлені судом, оскаржувані судові рішення не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження, з огляду на таке. 
Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів:а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем;б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Суди першої та апеляційної інстанцій, повністю та всебічно дослідивши обставини справи на підставі належно оцінених доказів зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні заяви, оскільки  ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами факт її спільного проживання із спадкодавцем  ОСОБА_4 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Встановивши відсутність достатніх доказів на підтвердження спільного проживання ОСОБА_1 із   ОСОБА_11  однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявності між ними взаємних прав та обов`язків, суди зробилиобґрунтований висновку про те, що сам собою факт тривалого знайомства заявниці зі спадкодавицею, надання допомоги за її життя, не свідчить про наявність між ними взаємних прав та обов`язків, притаманних членам сім`ї, та не є достатньою підставою для встановлення факту проживання заявниці із спадкодавицею протягом п`яти років до відкриття спадщини.
Доводи касаційної скарги про те, що суди не дали належної оцінки її доводам про те, що факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 понад п`ять років до дня відкриття спадщини ґрунтуються на веденні спільного господарства, проживанні в одній квартирі, веденні спільного бюджету, наявності взаємних прав та обов`язків, постійному піклуванні, придбанні ліків та продуктів харчування, прибиранні та приготуванні їжі, супроводі до лікарні та оглядів лікарем удома, несенні витрат на оплату комунальних послуг і поховання, отримання поштової кореспонденції, спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень та зводяться до переоцінки доказів у справі.     
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі                      № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 
Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.
Висновок судів про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю обґрунтований посиланням на усі зібрані в справі доказів в їх сукупності. Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, тому суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
У постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року в справі № 522/2922/16-ц, на яку посилається заявниця, сформульовано правовий висновок про те, що стандарт доказування у цивільних справах- це та ступінь достовірності та достатності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення виконаним, а фактичну обставину- доведеною (стандарт «більшої вірогідності»). Водночас стандарт доказування у кримінальному процесі є іншим, коли доведеним вважається те, що суд визнає встановленим «поза розумним сумнівом».
Зазначивши самі лише висновки Верховного Суду в постанові від 19 квітня                  2023 року в справі № 522/2922/16-ц, заявниця не обґрунтувала, в чому полягає їх неправильне застосування чи незастосування судами попередніх інстанцій, що призвело до неправильного вирішення спору. 
Інші доводи касаційних скарг є необґрунтованими та не впливають на висновки судів.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 січня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 05 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          О. М. Ситнік
                                                                                                                      В. М. Ігнатенко 
                                                                                                                      І. М. Фаловська