П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
20 жовтня 2025  року                                                                                  місто Київ
                                                                                 справа № 754/9871/24
провадження № 22-ц/824/5698/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,
 
сторони:
позивач -  Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф»
відповідач -  ОСОБА_1 
 
розглянув в порядку письмового провадження в місті Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф»
 
на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 листопада 2024 року, ухвалене у складі судді  Коваленко І.І.,
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У липні 2024 року  позивач ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» звернувся  до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту.
Позов обґрунтовано тим, що 08.03.2021 між ТОВ «ФК «Форза» та ОСОБА_1 укладено договір надання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту №000210310769. Договір укладений в електронній формі. 
Згідно з умовами вказаного договору кредитодавець надав відповідачу грошові кошти на умовах, передбачених договором позики №000210310769 від 08.03.2021 у розмірі 4529 грн., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором, з кінцевим терміном погашення 22.03.2021, процентна ставка в день за користування коштами кредиту становила 1,85%; процентна ставка в день, у разі користування кредитом поза межами строку дії договору - 2,5%.
28.10.2021 ТОВ «Фінансова компанія «Форза» та ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» уклали договір факторингу №20211028-Ф від 28.10.2021, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» набуло статусу кредитора та отримало право грошової вимоги стосовно до осіб, які є боржниками ТОВ «Фінансова компанія «Форза», зокрема і відносно відповідача ОСОБА_1 .. Перехід права вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання відповідного реєстру прав вимоги у формі наведеної в Додатку №1 до договору факторингу.
Відповідно до витягу з Реєстру боржників ТОВ «Фінансова компанія «Форза» відступило права вимоги до відповідача у справі.
Позивач після набуття права вимоги за договором №000210310769 від 08.03.2021 повідомив 03.11.2021 відповідача ОСОБА_1 про зміну кредитора та звертався з вимогою добровільно сплатити заборгованість, проте відповідач ці вимоги залишив без уваги.
У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за договором  №000210310769 від 08.03.2021 у відповідача ОСОБА_1 утворилась заборгованість у розмірі 16 486,25 грн., яка складається з залишку за тілом кредиту - 4 529 грн., залишок по відсоткам за користування кредитом - 1 256,76 грн., процентів за користування кредитом  поза межами строку дії договору за період  (29.10.2021 по 26.01.2022) - 10 190,25 грн. та інфляційного збільшення в сумі 510,24 грн.  (за період з 23.03.2021 по 23.02.2022). 
Позивач ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором.
 Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 листопада 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог   ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту
Не погоджуючись з таким  рішенням суду, представник позивача  ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» - адвокат Бачинський  О.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить   рішення суду першої інстанції скасувати  та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги повторно наводив обставини справи, зазначені в позовній заяві. 
Також зазначив, що суд першої інстанції не застосував позицію Великої Палати Верховного Суду, яка чітко закріплює презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду.
Встановлення обставин, за яких правочин може бути визнаний недійним (оспорюваним), за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час  розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це буде суперечитиме презумпції правомірності правочину.  
Зазначив, що обов`язок доказування щодо неотримання коштів від кредитора лежить на стороні відповідача, якщо такий його заперечує. Відповідач, якщо б дійсно йому не були перераховані кошти, без жодних проблем міг надати виписку із його карткового рахунку НОМЕР_1 , який зазначений позичальником ОСОБА_1 при  укладенні договору позики від 08.03.2021.
В силу відсутності реагування суду на некоректну відповідь АТ «Сенс Банк», та ненадання виписки АТ «Сенс Банк», і відповідно можливості дослідити перерахування банком, реквізити якого зазначені в Договорі позики (ТОВ «Фінансова компанія «Форза»: рахунок IBAN НОМЕР_2 в ПАТ «Альфа-Банк», МФО 300346, код ЄДРПОУ 41762679), позивач був позбавлений можливості заявити клопотання про витребування виписки із банку, в якому була/є відкрита картка відповідача - АТ «Універсал Банк». 
Також, просив стягнути з відповідача судові витрати у справі у вигляді сплаченого судового збору та витрати на правову допомогу, як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції.
Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою Київського апеляційного суду від  20 жовтня 2025  року в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, що 08.03.2021 між ТОВ «ФК «Форза» та ОСОБА_1 укладено договір надання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту №000210310769. Договір укладений в електронній формі. 
Згідно з умовами вказаного договору кредитодавець надав відповідачу грошові кошти на умовах, передбачених договором позики №000210310769 від 08.03.2021 у розмірі 4529 грн., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором, з кінцевим терміном погашення 22.03.2021, процентна ставка в день за користування коштами кредиту становила 1,85%; процентна ставка в день, у разі користування кредитом поза межами строку дії договору, - 2,5%.
Відповідно до позиції позивача договір було укладено в електронній формі на умовах Пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту (далі - Оферта), що опублікована на веб-сайті www.forzacredit.com.ua, підписана електронним цифровим підписом ТОВ «Фінансова компанія «Форза» та акцептована гр. ОСОБА_1 , 08.03.2021, шляхом підписання електронним підписом відповідача (вчиненим одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень ч. 6 і 12 п. 1 ст. З, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 Цивільного Кодексу України) Заяви-формуляра про акцептування оферти №000210310769 від 08.03.2021 про прийняття пропозиції ТОВ «Фінансова компанія «Форза» укласти договір про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту на визначених умовах. 
Генерація і надсилання одноразового ідентифікатора, використаного для підписання заявки і, відповідно, укладення договору здійснювалось через телефонний номер Клієнта - НОМЕР_3 .
28.10.2021 ТОВ «Фінансова компанія «Форза» та ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» уклали договору факторингу №20211028-Ф від 28.10.2021, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» набуло статусу кредитора та отримало право грошової вимоги стосовно до осіб, які є боржниками ТОВ «Фінансова компанія «Форза», зокрема і відносно відповідача ОСОБА_1 .. Перехід права вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання відповідного реєстру прав вимоги у формі наведеної в Додатку №1 до договору факторингу.
Відповідно до витягу з Реєстру боржників ТОВ «Фінансова компанія «Форза» відступило права вимоги до відповідача у справі.
Позивач після набуття права вимоги за договором №000210310769 від 08.03.2021 повідомив 03.11.2021 відповідача ОСОБА_1 про зміну кредитора та звертався з вимогою добровільно сплатити заборгованість, проте відповідач ці вимоги залишив без уваги.
За розрахунком позивача, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за договором  №000210310769 від 08.03.2021, у відповідача ОСОБА_1 утворилась заборгованість у розмірі 16 486,25 грн., яка складається з залишку за тілом кредиту - 4 529 грн., залишок по відсоткам за користування кредитом - 1 256,76 грн., процентів за користування кредитом  поза межами строку дії договору за період  29.10.2021 по 26.01.2022 - 10 190,25 грн. та інфляційного збільшення в сумі 510,24 грн.  за період з 23.03.2021 по 23.02.2022.
05.09.2024 від АТ «Сенс Банк» надійшла відповідь, що емітентом картки № НОМЕР_1 не є АТ «Сенс Банк». ТОВ «Фінансова компанія «Форза» є клієнтом банку. Для виконання ухвали необхідно надати дату (період), суму транзакції, при наявності повний номер картки, а також дані по терміналу (назва марчанта, ID терміналу). 
Позивач повторно клопотання про витребування доказів з урахуванням відповіді АТ «Сенс Банк» не заявляв.
07.10.2024 від АТ КБ «ПриватБанк» надійшла відповідь, що по рахунку ТОВ «Фінансова компанія «Форза» NUA473206490000026501052602088 не було переказів на карту НОМЕР_4 іншого Банку.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що предметом доказування у справі є факт укладання між ТОВ «Фінансова компанія «Форза» електронного договору позики з використанням телефону НОМЕР_3 та перерахування коштів відповідачу у визначеній сумі з рахунку ТОВ «Фінансова компанія «Форза», належність картки № НОМЕР_1 відповідачу. Позивач надає копію заяви формуляра про акцептування оферти (договір про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 000210310769 від 08.03.2021) та стверджує, що відповідач її акцептував. Позивачем не надано доказів того, що саме відповідач підписав заяву-формуляр електронним підписом з використання одноразового ідентифікатора, а також доказів щодо належності номеру телефона відповідачу, за допомогою якого здійснювався акцепт. Крім того, позивачем не підтверджено факт перерахування коштів на рахунок відповідача.
Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції в повному обсязі  погодитись не може  з огляду на наступне.
Цивільний кодекс України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги, а змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Апеляційним судом встановлено, що відповідач має зобов`язання за договорами позики, право грошової вимоги за яким належить позивачу.
У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
За умовами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.
Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію» (надалі Закон №675-VIII), який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
У статті 3 Закону № 675-VIII зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків, оформлена в електронній формі.
Згідно із ч. ч. 3, 6 ст. 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Як передбачено ч. 1 ст. 12 Закону № 675-VIII, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
У постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19 Верховний Суд зазначив, що електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.
З огляду на викладене вище, факт підписання ОСОБА_1 електронного договору шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, укладення договору  №000210310769 від 08.03.2021 узгоджуються з вимогами ст. ст.  6 , 627 ЦК України та ст. ст. 11,  12 Закону України «Про електронну комерцію».
При цьому, відповідач ОСОБА_1 не скористався, передбаченим п. 4.1. договору позики  правом протягом 14 календарних днів з дня укладення договору відмовитися від договору без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів, що свідчить про досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов правочинів та їх укладеність.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Матеріали справи не містять доказів щодо спростування презумпції правомірності договору позики №000210310769 від 08.03.2021, зазначений договір недійсним не визнано.
При цьому встановлення обставин, за яких ці правочини може бути визнані недійсними (оспорюваними) за відсутності оспорення або визнання їх недійсними у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.
В абзаці 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У частині першій статті 510 ЦК України передбачено, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлене договором або законом.
Тобто відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
У статті 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
При цьому у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише суб`єктний склад у частині кредитора.
За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Такі висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18.
Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України).
Відповідно до статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.
Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання, за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 761/33403/17 (провадження № 61-12551св20).
Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (пункт 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, пункт 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21 ).
З наведених норм вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-459цс17, яка є актуальною, що підтверджено ухвалою Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/33403/17 від 22 квітня 2021 року.
У розрізі викладеного, ураховуючи сталу практику Верховного Суду, яка регулює правовідносини із відступлення права вимоги (цесії) вбачається, що саме на первісного кредитора покладено обов`язок представити новому кредитору всі документі, які слугували підставою виникнення боргового зобов`язання у боржника, оскільки правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що відступлення права вимоги може здійснюватися лише відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.
Разом з тим, та обставина, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, не позбавляє позивача обов`язку надати суду належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості за договорами, оскільки саме таким чином діють принципи диспозитивності та змагальності сторін у цивільному процесі.
Так, відповідно до ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання йому доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
З урахуванням приписів ст. 517 ЦК України, доказами прав нового кредитора у зобов`язанні є документи, які засвідчують права, що передаються, та інформація, яка є важливою для їх здійснення. Договір про відступлення права вимоги є реальним договором, тому право вимоги виникає і може бути визнано судом лише після передачі документів (як майна) про право вимоги (ч. 1 ст. 517 ЦК України).
Передача таких документів має на меті перевірку існування у кредитора права вимагати виконання боржником відповідних обов`язків, а також змісту та обсягу таких обов`язків (п. 41 постанови Верховного Суду від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012).
Тому обставина непередачі новому кредитору документів, які засвідчують права, що передаються, створює певні ризики для нового кредитора, пов`язані із невиконанням боржником своїх зобов`язань на користь саме нового кредитора. Однак відсутність передачі новому кредитору таких документів не може свідчити про відсутність передачі права вимоги взагалі.
Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Наявність у позивача ТОВ « Фінансова компанія «Артеміда-Ф» договору про надання позики на умовах фінансового кредиту №000210310769 від 08.03.2021 разом з усіма додатками, з урахуванням наданих договорів факторингу та реєстрів права вимоги, на переконання колегії суддів, за відсутності наданих відповідачем доказів протилежного, створює обґрунтовану презумпцію набуття позивачем прав вимоги за спірними договорами.
Відтак, ураховуючи вищевикладені положення закону, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає, що відступлення (продаж) прав вимоги та майнових прав за Кредитними договорами у даній справі не суперечить статті 514 ЦК України.
Таким чином, позивачем до суду першої інстанції надані докази щодо укладення договору про надання фінансових послуг, а саме: копія договору №000210310769 від 08.03.2021про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту, де зазначено, що його підписання здійснено клієнтом за допомогою електронного підпису.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність доказів перерахування коштів позичальнику, то слід зазначити, що позичальник ОСОБА_1 у договорі  просив надати кредит на вказаний ним картковий рахунок.
Позивач ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда -Ф», як і первісний кредитор, з урахуванням перерахування усіх коштів на банківську карту позичальника, не володіють та не можуть володіти первинними бухгалтерськими документами, оскільки вони не є банками, а перерахування коштів здійснювалось з використанням оператора послуг платіжної інфраструктури, який і займався перерахуванням коштів.
Разом з тим, у разі заперечення відповідача факту отримання грошових коштів за вказаним договором, останній мав би  надати виписки по його особовому рахунку, доступ до якої він має як клієнт, чи довідки про відсутність у нього банківської карти.
При цьому суд враховує, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника (іпотекодавця) на користь банку, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.04.2024 у справі №559/1622/19).
Позивач надав суду всі наявні в нього докази, які підтверджують наявність кредитних правовідносин між сторонами та їх розмір, а також їх правомірність та відповідно й отримання коштів відповідачем, однак останній не довів суду, що у нього немає обов`язку щодо сплати заборгованості, яка підлягає стягненню.
Відтак суд апеляційної інстанції приймає доводи апеляційної скарги в цій частині.
Крім того, як встановлено судом, відповідно до витягу з реєстру прав вимоги до Договору факторингу №20211028-Ф від 28.10.2021 позивач набув право вимоги за договором позики №000210310769 від 08.03.2021 в загальному розмірі 5785,76 грн., яка складається з: 4529 грн.- заборгованість по тілу кредиту та 1256,76 грн. - заборгованість по відсоткам (та прострочені відсотки).
При цьому, звертаючись до суду, ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» пред`явило вимогу до ОСОБА_1 про стягнення не лише заборгованості за тілом та відсотками за договором позики, а й інфляційних втрат та відсотків за користування кредитними коштами за межами строку дії договору, право нараховувати які передбачено ст. 625 ЦК України.
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті  6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Умови щодо нарахування процентів за правомірне та неправомірне користування кредитними коштами мають визначатися окремими пунктами договору.
Так, за умовами пункту 5.9 договору позики №000210310769 від 08.03.2021  сторони погодили нарахування процентної ставки в день у разі користування кредитом поза межами строку дії договорів у розмірі 2,50% в день, відповідно до ст.625 ЦК України до повного розрахунку за договором.
Відтак нарахування позивачем ТОВ « Фінансова компанія «Артеміда-Ф»  процентів після закінчення строку кредитування, визначеного договором позики №000210310769 від 08.03.2021, є правомірним та не суперечить договору факторингу №20211028-Ф від 26.10.2021.
Зважаючи на те,  що у порушення умов  договору про надання фінансових послуг №000210310769 від 08.03.2021 відповідач ОСОБА_1 не виконав своїх зобов`язань щодо повернення грошових коштів  у розмірах та на умовах, визначених укладеним правочином, презумпція правомірності якого не спростована, -  суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за  договором про надання фінансового кредиту.
Згідно з положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
Крім того, представник ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» у позовній заяві та апеляційній скарзі просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь витрати на правову допомогу.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку із скасуванням судового рішення і задоволенням позову відповідно до ст. 141, п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, суд покладає на відповідача витрати позивача по оплаті судового збору за подачу позову в розмірі 2422,40 грн. та апеляційної скарги в розмірі 3633,60 грн., а всього 6056 грн.
Разом з тим, вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, заявлені разом із позовом, колегія суддів зауважує наступне.
Частина 1 ст. 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 вказаної статті Кодексу).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим, чинним цивільно-процесуальним законодавством визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків  тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Велика Палата Верховного Суду, приймаючи додаткову постанову від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), виснувала, що вимога ч.8 ст.141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.
Згідно з положенням ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
На підтвердження надання правової допомоги, апелянтом надано: копію договору про надання правової допомоги №20240704-1К від 04.07.2024; копію ордеру серії ВС №1293244 від 04.07.2024 на надання правничої (правової) допомоги ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» адвокатом Бачинським О.М.
Розділом 4 договору про надання правової допомоги № 20240704-1К від 04.07.2024, сторони обумовили порядок здійснення розрахунків.
Так, відповідно до п. 4.2 Договору у разі ухвалення судом рішення на користь клієнта (задоволення судом позовних вимог у повному обсязі), клієнт зобов`язується сплатити адвокату винагороду у розмірі 7000  грн..
Сума вказана у п. 4.2. даного Договору є гонораром адвоката за надання правової допомоги та поверненню не підлягає. (п. 4.7. Договору).
За умовами п. 4.4. Договору, клієнт зобов`язується здійснити оплату наданої адвокатом правової допомоги впродовж 10 днів з моменту постановлення судом рішення суду.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи і витраченого адвокатом часу.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналогічна позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 19.02.2020 справа № 755/9215/15-ц та у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Також при вирішенні питання про розподіл судових витрат відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України суд повинен врахувати, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, дії сторони щодо досудового вирішення спору.
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п.33-34,37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19).
З урахуванням конкретних обставин справи, суд може обмежити розмір витрат на професійну правничу допомогу з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.
За результатами розгляду питання про розподіл судових витрат та дослідження поданих на їх підтвердження доказів, суд апеляційної інстанції встановив, що предмет спору в цій справі не є складним і характер вимог є розповсюдженою категорією цивільних справ, відсутня потреба у вивченні великого обсягу фактичних даних і процесуальні документи, які містяться у ній, не є складними та не можуть займати значних витрат часу на їх виготовлення і побудову правової позиції професіоналом в галузі права.
Колегія суддів не може погодитися із обґрунтуванням  розрахунку позивача, оскільки вважає, що визначена вартість наданих юридичних послуг не в повній мірі відповідає вимогам ЦПК України, і наявні в матеріалах справи докази на підтвердження цих витрат не є безумовною підставою для їх стягнення судом у визначеному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути не тільки доведений, документально обґрунтований, але й відповідати критерію розумної необхідності цих витрат.
Беручи до уваги заявлену позивачем вартість наданих юридичних послуг в суді першої інстанції (оцінених в 7000 грн.) та в суді апеляційної інстанції (оцінених  в 6500 грн.), зі складністю справи, ціною позову в розмірі 16 486,25 грн., обсягом матеріалів у справі, кількістю і якістю підготовлених процесуальних документів, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає заявлені суми компенсації юридичних витрат недоведеними в повному обсязі, тому присуджує її частково. Так, за надання юридичних послуг в суді першої інстанції  у розмірі   3000 грн., а суді апеляційної інстанції 2000 грн., а всього 5000 грн.
Керуючись ст. ст. 141,  259, 268, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» задовольнити.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, наступного змісту.
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» заборгованість за  договором позики №000210310769 від 08.03.2021 у розмірі 16 486,25 грн., яка складається з залишку за тілом кредиту - 4 529 грн., залишок по відсоткам за користування кредитом - 1 256,76 грн., процентів за користування кредитом  поза межами строку дії договору за період  29.10.2021 по 26.01.2022 - 10 190,25 грн. та інфляційного збільшення в сумі 510,24 грн. за період з 23.03.2021 по 23.02.2022. 
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» понесені судові витрати в суді першої інстанції  та апеляційної інстанції у вигляді судового збору в сумі 6056 гривень та витрати на правничу допомогу в сумі 5000 гривень.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту її ухвалення  оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:                                                                  О.І. Шкоріна
 
Судді:                                                                                     Л.Д. Поливач
 
                                                                                               А.М. Стрижеус