ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2025 року 
м. Київ
справа № 303/5363/24
провадження № К/990/33428/24
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Жука А.В.,
суддів: Єресько Л.О., Мельник-Томенко Ж.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції справу
за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про затримання іноземця з метою забезпечення примусового видворення за межі території України, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою представника громадянина російської федерації ОСОБА_1 - адвоката Вовка Назарія Романовича на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 червня 2024 року (в складі: головуючого - судді Кость В.В.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2024 року (в складі колегії суддів: головуючого судді - Глушка І.В., суддів: Бруновської Н.В., Хобор Р.Б.) у справі №303/5363/24,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1. 21 червня 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) (далі - позивач) звернувся до суду з позовом про затримання громадянина російської федерації ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , відповідач) з метою забезпечення примусового видворення за межі території України.
2. Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що станом на подання позовної заяви відповідач не мав підстав для законного перебування на території України, у нього відсутні документи, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України, а факт порушення при наявності дозволу на імміграцію в Україну законодавства в сфері міграції, що виразилося у свідомій спробі відповідача незаконно перетнути державний кордон в Угорщину, поза пунктами пропуску через державний кордон, в порушення законодавства України з прикордонних питань, ставить під сумнів дійсний намір особи надалі проживати на території України.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
3. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.06.2024, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.07.2024, позов задоволено. Затримано громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою забезпечення примусового видворення за межі території України строком 6 (шість) місяців, а саме до 20.12.2024 (включно).
4. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з наявності підстав вважати можливе ухилення відповідача від виконання рішення про його примусове видворення; при цьому, існував ризик втечі відповідача, а також відсутні документи, що дають право на виїзд з України, що в свою чергу робить неможливим для відповідача самостійно залишити територію України; отже, затримання відповідача, не зважаючи на серйозність такого заходу, є цілком виправданим та належним, тому застосування інших, менш суворих заходів, буде недостатніми для гарантування виконання такою особою певних обов`язків пов`язаних із залишенням території України.
5. Ключовим при вирішенні спірних правовідносин, на переконання суду апеляційної інстанції, було те, що відповідач перебував на території України незаконно, оскільки відповідно до рішення Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 21.06.2024 № 18 громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , скасовано дозвіл на імміграцію №08-06/450 від 08.10.2015 на підставі пункту 5-5 частини першої статті 12 закону України «Про імміграцію».
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень) на неї
6. Не погоджуючись із прийнятими у цій справі судовими рішеннями, представник громадянина російської федерації ОСОБА_1 - адвокат Вовк Назарій Романович звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.06.2024 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.07.2024 у справі №303/5363/24 повністю і передати справу повністю на новий розгляд; або ухвалити нове рішення у відповідній частині, не передаючи справи на новий розгляд.
7. Підставою касаційного оскарження скаржник визначає пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та вказує, що суд першої та апеляційної інстанції застосував положення статті 26 та 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №359/5975/17, від 28.02.2019 у справі №754/2198/17, від 26.06.2019 у справі №755/12159/18, від 09.08.2019 у справі №359/5823/16-а, від 27.04.2023 у справі №522/11882/22, від 24.05.2023 у справі №296/8455/22, від 25.04.2024 у справі №461/2622/23 у подібних правовідносинах.
8. Скаржник зазначає, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання такого рішення.
9. Указує, що в межах цієї справи, позивачем було:
1) затримано відповідача без складення протоколу про адміністративне правопорушення (такий протокол позивач не надав судам першої та апеляційної інстанції), а лише складено та надано протокол про затримання та протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучення речей та документів;
2) прийнято рішення про видворення відповідача;
3) позбавлено відповідача статусу іммігранта шляхом подання до інших органів державної влади про скасування дозволу на імміграцію та в свою чергу автоматично посвідки на постійне проживання (про що відповідно були одразу прийняті відповідні рішення такими органами);
4) під час виявлення та затримання відповідача, останній мав при собі діючий документ, що посвідчує його особа - посвідку на постійне проживання, тощо.
10. Представник відповідача вважає, що наведеним фактам суди попередніх інстанцій оцінки не надали, чим не з`ясували всі обставини у справі.
11. Доводи касаційної скарги в іншій частині зводяться до порушення позивачем порядку затримання відповідача, відсутності належних доказів вчинення відповідачем дій, на які вказує позивач як на підставу для затримання відповідача у справі. Представник відповідача також посилається на порушенням позивачем вимог статей 160, 161 КАС України щодо надсилання копії позовної заяви стороні відповідача.
12. Відзиву на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходило, що не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень, виходячи із приписів частини четвертої статті 338 КАС України.
ІІ. РУХ АДМІНІСТРАТИВНОЇ СПРАВИ В СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
13. Касаційна скарга представника відповідача до Верховного Суду надійшла 28.08.2024.
14. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.08.2024 визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Жук А.В., судді: Мартинюк Н.М., Єресько Л.О.
15. Ухвалою Верховного Суду від 30.09.2024 відкрито касаційне провадження за скаргою представника громадянина російської федерації ОСОБА_1 - адвоката Вовка Назарія Романовича на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.06.2024 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.07.2024 у цій справі.
16. Ухвалою Верховного Суду від 10.09.2025 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.
17. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.09.2025 визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Жук А.В., судді: Єресько Л.О., Мельник-Томенко Ж.М.
ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
18. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 20.06.2024 близько 08.00 прикордонним нарядом «Група реагування» відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) на напрямку 203 прикордонного знаку, на околиці населеного пункту Дийда (територія Великобийганської об`єднаної територіальної громади Берегівського району Закарпатської області) було виявлено та затримано громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) в межах прикордонної смуги, на відстані близько 30 метрів до державного кордону, під час спроби незаконного перетину державного кордону з України в Угорщину, поза пунктами пропуску через державний кордон України.
19. В ході проведення перевірочних заходів було встановлено, що громадянин російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , документований посвідкою на постійне проживання в Україні НОМЕР_2 , виданою 03.08.2017, орган, що видав - 7101, підстава видачі - 03/01. Місце проживання особи зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 . З`ясовано, що жодних інших документів, які б посвідчували особу іноземця, а також підтверджували законність його перебування на території України та давали право на виїзд з України встановленим законодавством порядком у відповідача не має.
20. У відповідності до вимог статей 260, 263 Кодексу України про адміністративні правопорушення відповідача було затримано в адміністративному порядку на термін до трьох діб з метою з`ясування обставин правопорушення.
21. НОМЕР_3 прикордонним загоном на адресу Сектору оформлення документів № 2 Управління з питань паспортизації, реєстрації та еміграції Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України було направлено подання про скасування громадянину російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , дозволу на імміграцію, в зв`язку з наявністю підстав, передбачених пунктом 55 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» (від 20.06.2024 № 02.1/7729-24-Вих).
22. 21 червня 2024 року на адресу НОМЕР_3 прикордонного загону від Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України надійшло рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 21.06.2024 № 18, відповідно до якого громадянину російської федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , скасовано дозвіл на імміграцію №08-06/450 від 08.10.2015 на підставі пункту 55  частини першої статті 12 закону України «Про імміграцію». Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання НОМЕР_2 від 03.08.2017 скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення держав, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.
23. 21 червня 2024 року начальником НОМЕР_3 прикордонного загону було прийнято рішення про примусове видворення відповідача за межі території України та цього ж дня подано цей позов до суду.
IV. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ ТА ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
24. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
25. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
26. Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження та правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.
27. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
28. Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закону №3773-VI; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, повноваження органів державної влади, що беруть участь у визначенні такого статусу та діють в інтересах забезпечення прав і свобод осіб та національної безпеки України, а також встановлює порядок в`їзду в Україну та виїзду з України таких осіб.
29. За визначеннями, що містять у пунктах 6-8, 17, 22, 27 частини першої статті 1 Закону №3773-VI іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав;
іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні; 
іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом;
посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні;
реадмісія - передача з території України або приймання на територію України іноземців та осіб без громадянства на підставах та в порядку, встановлених міжнародними договорами України;
пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, - державна установа, призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством України; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства;
30. Засади правового статусу іноземців та осіб без громадянства визначено в статті 3 Закону №3773-VI, відповідно до якої іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. 
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
31. Відповідно до частини першої статті 4 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.
32. Нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону (частина перша статті 23 Закону №3773-VI).
33. Відповідно до абзацу 1 частини восьмої статті 26 Закону №3773-VI примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).
34. Частиною третьою статті 29 Закону №3773-VI визначено, що іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію або якщо такий договір не має механізму реалізації чи не виконується.
35. Питання примусового видворення встановлені статтею 30 Закону №3773-VI, відповідно до абзацу 1 частини першої якої центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.
36. Підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені в статті 12 Закону України «Про імміграцію», відповідно до пункту 5-5 частини першої якої дозвіл на імміграцію скасовується, якщо іммігранта затримано під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України чи порушення порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України або виїзду з неї.
37. Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства встановленні статтею 289 КАС України.
38. Відповідно до пункту 1 частини першої цієї норми за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України.
39. Строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але загальний строк затримання не повинен перевищувати вісімнадцять місяців (частина одинадцята статті 289 КАС України).
40. Відповідно до частин чотирнадцятої, п`ятнадцятої статті 289 КАС України розгляд питань, визначених цією статтею, здійснюється судом за обов`язкової участі сторін, у тому числі може проводитися у режимі відеоконференції та з трансляцією з іншого приміщення, розташованого поза межами приміщення суду, в порядку, визначеному цим Кодексом. Адміністративні справи, передбачені цією статтею, розглядаються судом у день подання відповідної позовної заяви.
41. Надаючи оцінку застосування частини першої статті 30 Закону №3773-VI, Верховний Суд у постановах від 24.05.2023 у справі №296/8455/22, від 25.04.2024 у справі №461/2622/23 підтримав раніше висловлену касаційним судом правову позицію про те, що процедурі видворення іноземця або особи без громадянства передує прийняття компетентним органом рішення про його примусове повернення, яке може бути оскаржено до суду та ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.
42. Колегія суддів звертає увагу, що такі висновки зумовлені попередньою редакцією норми статті 30 Закону №3773-VI та стосуються ситуацій, коли уповноваженими органами є можливість прийняти рішення про примусове повернення.
43. Положення абзацу 1 частини першої статті 30 Закону №3773-VI в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлює можливість, зокрема, органів охорони державного кордону приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства в таких випадках:
1) якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України; або
2) є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.
44. З огляду на приписи абзацу 1 частини восьмої статті 26 Закону №3773-VI та обставини у цій справі, примусове повернення відповідача не застосовувалося.
45. Отже, наявність / відсутність рішення про примусове повернення відповідача перед прийняттям рішення про примусове видворення не є визначальним в межах цього публічно-правового спору, а висновки, викладені у наведених вище постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник, не є релевантними до застосування до спірних правовідносин, з огляду на їх неподібність.
46. Водночас Суд зазначає, що захід у вигляді затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України не застосовується автоматично, а реалізується шляхом подання позову та за наявності підстав, передбачених частиною першою статті 289 КАС України, а саме: 
1) обґрунтованих підстав уважати, що іноземець (стосовно якого прийнято рішення про примусове видворення) ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 2) або якщо існує ризик його (її) втечі; 3) у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України.
47. Повертаючись до матеріалів справи, підставами для звернення позивача до суду із цим позовом з вимогами про забезпечення примусового видворення за межі території України відповідача були:
- відсутність підстав для законного перебування на території України, передбачених статті 4 Закону №3773-VI;
- відсутність документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України;
- факт порушення відповідачем при наявності дозволу на імміграцію в Україну, законодавства у сфері міграції, що виразилось у свідомій спробі незаконно перетнути кордон з порушенням законодавства України з прикордонних питань, що на переконання позивача, ставило під сумнів дійсний намір особи надалі проживати на території України.
48. Отже, законодавчо можливою підставою для застосування адміністративним судом заходу затримання відповідача з метою забезпечення примусового видворення за межі території України, з огляду на зміст частини першої статті 289 КАС України та заявлені підстави позову, могли бути відомості про відсутність у громадянина російської федерації ОСОБА_1 документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України.
49. Відповідно до частин першої, другої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
50. Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що підстави адміністративного позову - це фактичні та юридичні обставини публічно-правового спору, які обґрунтовують можливість подання позову; це факти, які відповідно до норм матеріального права вказують на наявність (відсутність) між позивачем та відповідачем спірних правовідносин.
51. Як видно зі змісту оскаржуваних судових рішень, підставою для задоволення позовних вимог слугували висновки щодо:
- перебування відповідача на території України незаконно;
- фактичної наявності підстав можливого ухилення відповідача від виконання рішення про його примусове видворення;
- існування ризику втечі відповідача, а так само відсутності документів, що дають право на виїзд з України, що в свою чергу робить неможливим для відповідача самостійно залишити територію України.
52. Отже, встановивши факт відсутності у відповідача  документів, що дають останньому право на виїзд за межі території України, суд першої інстанції, вийшов за межі підстав позову та встановив інші обставини, які при зверненні до суду із позовною заявою органом охорони державного кордону не заявлялися і не обґрунтовувалися.
53. Указане, на переконання суду касаційної інстанції, свідчить про порушення судами попередніх інстанцій положень статті 9 КАС України.
54. При цьому, встановивши відсутність у відповідача станом на день судового розгляду документів, що дають право на виїзд з України, суд першої інстанції не надав оцінки тому, що під час виявлення та затримання відповідача, останній мав при собі діючий документ, що посвідчує його особа - посвідку на постійне проживання, та саме за поданням органу охорони державного кордону ОСОБА_1 було позбавлено статусу іммігранта та скасовано дозвіл на імміграцію і посвідку на постійне проживання. Отже, до затримання відповідача та складення відповідних адміністративних матеріалів, останній перебував на території України законно.
55. Водночас, судом першої інстанції не з`ясовано, чи наявний був у відповідача будь-який чинний паспортний документ, який би надавав право ОСОБА_1 виїхати за межі території України, як то паспорт громадянина російської федерації для виїзду за кордон, тощо.
56. Враховуючи наведене, висновки суду першої інстанції щодо необхідності задоволення позовних вимог, з якими погодився суд апеляційної інстанції, є передчасними, що свідчить про неповне з`ясування обставин у справі та необхідність скасування оскаржуваних судових рішень із направленням справи на новий судовий розгляд.
57. Отже, доводи касаційної скарги частково знаходять своє підтвердження під час розгляду справи в суді касаційної інстанції.
58. Суд також звертає увагу, що відповідно до статті 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.
59. Згідно з частинами першою, другою статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
60. Законом України від «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який набрав чинності з 11.09.1997, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.
61. Статтею 5 Конвенції кожному гарантовано право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом; b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом; c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення, або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення; d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу; e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг; f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.
Кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.
Кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту «с» пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.
Кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.
62. За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
63. 12 травня 2025 року до Верховного Суду від представника позивача надійшло клопотання, в якому представник відповідача повідомив, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 березня 2025 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.04.2025 у справі №303/8381/24, визнано протиправним та скасовано рішення ІНФОРМАЦІЯ_4 від 21.06.2024 про примусове видворення громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за межі території України.
64. Із відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень Судом з`ясовано, що рішення у справі №303/8381/24 набрали законної сили та в касаційному порядку не переглядалися.
65. Скасування рішення про примусове видворення громадянина російської федерації ОСОБА_1 може свідчити про те, що затримання та поміщення відповідача до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні з метою забезпечення примусового видворення за межі території України, відбулося на підставі незаконного рішення про видворення.
66. Відповідно до абзаців першого, другого пункту 5 Розділу Х Інструкції про порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженої Наказом МВС України від 29.02.2016  № 141, іноземці та особи без громадянства звільняються з ПТПІ його адміністрацією на підставі рішення суду про скасування рішення про їх затримання або примусове видворення з України, що набрало законної сили, у разі непродовження судом строку затримання чи яких до завершення граничного строку перебування в таких ПТПІ не було примусово видворено за межі України з причин відсутності проїзного документа, транспортного сполучення з країною їх походження або з інших причин, незалежних від таких осіб, у разі визнання їх в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або особами без громадянства, а також установлення статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми.
Звільнення іноземців або осіб без громадянства на підставі рішення суду про скасування рішення про їх затримання або примусове видворення за межі України, або відмову в продовженні строку затримання, що набрало законної сили, здійснюється невідкладно, але не пізніше трьох годин із моменту отримання адміністрацією ПТПІ такого рішення (постанови, ухвали) та інформування заінтересованого органу.
67. Стаття 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» декларує обов`язковість судових рішень. Так, згідно з частиною другою цієї статті судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
68. Колегія суддів уважає, що обставини щодо протиправності рішення про видворення відповідача можуть мати преюдиційне значення у цій справі і такі обставини можуть бути оцінені під час нового розгляду справи.
69. Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
70. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених  пунктами 1-3  частини четвертої статті 328 цього Кодексу.
71. Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновків про необхідність задоволення касаційної скарги, скасування оскаржуваних судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
72. Під час нового розгляду цієї справи необхідно врахувати висновки, зроблені у цій постанові, та на основі закріплених у КАС України принципів, забезпечити рівні права учасників процесу у наданні ними доказів для всебічного і повного дослідження та вивчення всіх обставин даної справи, необхідних для прийняття законного й обґрунтованого судового рішення.
73. Колегія суддів вважає, що Судом надано відповідь на всі доводи, які можуть вплинути на правильне вирішення справи на цій стадії судового розгляду.
74. Судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 2, 242, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу представника громадянина російської федерації ОСОБА_1 - адвоката Вовка Назарія Романовича задовольнити.
2. Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 червня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2024 у справі №303/5363/24 скасувати.
3. Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції - Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена.

..................................

..................................

..................................

А.В. Жук
Л.О. Єресько
Ж.М. Мельник-Томенко
Судді Верховного Суду