КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И  
09 жовтня 2025 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/14648/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,
при секретарі Мудрак Р. Р.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 
на ухвалу Обухівського районного суду Київської області у складі судді Зінченка О. М.
від 30 червня 2025 року
у цивільній справі № 372/1832/25 Оболонського районного суду м. Києва
за позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 ,
про визнання недійсним договору іпотеки від 18.03.2024
В С Т А Н О В И В:
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулась в суд з із заявою про забезпечення позову, посилаючись на те, що в провадженні Обухівського районного суду Київської області перебуває справа №372/1832/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним Договору іпотеки від 18.03.2024. Вказувала, що згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 129386941 від 02.07.2018 власником будинку (об`єкт житлової нерухомості), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ). Згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 129389990 від 02.07.20218 власником земельної ділянки кадастровий номер 3223155400:05:059:0015, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ). 
Зазначала, що 26.06.2025 заявниці стало відомо із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що 26.06.2025 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І. В. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (земельні ділянку кадастровий номер 3223155400:05:059:0015 та розташований на ній будинок (об`єкт житлової нерухомості)), за новим власником - ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 92 від 26.06.2025 Однак, ОСОБА_1 ні особисто, ні через представника договору купівлі-продажу своєї земельної ділянки кадастровий номер 3223155400:05:059:0015 та розташований на ній будинок (об`єкт житлової нерухомості)) ні з ким та ніколи не укладала. Вказувала, що ОСОБА_1 у найкоротший термін має намір звернутися до Обухівського ВП ГУНП в Київській області з заявою про злочин (про вчинення кримінального правопорушення). Зважаючи на те, що новий власник отримав доступ до будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки кадастровий номер 3223155400:05:059:0015 з метою вчинення дій, щодо подальшого її відчуження іншим особам, що може істотно, ускладнити поновлення порушених прав ОСОБА_1 , вона змушена звернутися до суду з даною заявою. Накладення арешту на майно (будинок та земельну ділянку) та заборона вчинення реєстраційних дій, щодо вказаного майна: унеможливить продаж будинку та земельної ділянки ОСОБА_1 , право власності на яке її позбавили шахрайським шляхом, до моменту розгляду судом позову у справі № 372/1832/25 по суті, захистить третіх осіб (потенційних покупців) від дій нового власника будинку та земельної ділянки, якими він незаконно заволодів та від подальших судових тяганин, пов`язаних з цим. 26.06.2025 невідомі особи вже змінили замки до/та в будинку, позбавивши ОСОБА_1 можливості доступу до будинку та її майна та земельної ділянки на якій знаходиться майно. Заходи зустрічного забезпечення позову просить суд не застосовувати.
В зв`язку з цим просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом: накладення арешту на будинок реєстраційний номер 681587932231 та земельну ділянку кадастровий номер 3223155400:05:059:0015, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (земельна ділянка 16) - власником яких є ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ). Заборонити акредитованим суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в тому числі, Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчинять будь-які реєстраційні дії, в тому числі - державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відкриття та/або закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів щодо нерухомого майна, а саме будинку та земельної ділянки кадастровий номер 3223155400:05:059:0015, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 30 червня 2025 року задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову у повному обсязі. 
Апелянт зазначає, що невжиття заходів забезпечення позову створює реальну загрозу унеможливлення виконання рішення суду у майбутньому та ефективного захисту порушених прав позивача. Підставою для звернення із заявою стало незаконне відчуження майна, що є предметом спору. А саме: 26 червня 2025 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І. В. було зареєстровано право власності на будинок та земельну ділянку (кадастровий номер 3223155400:05:059:0015) за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу. При цьому Скаржник жодних договорів купівлі-продажу не укладала, стверджуючи, що її було позбавлено права власності шахрайським шляхом.
Суд першої інстанції проігнорував ту обставину, що майно, яке вже було незаконно відчужено, може бути перепродано ще декілька разів, що призведе до судових спорів, грошових витрат Скаржника та утруднить або унеможливить повне та своєчасне виконання рішення суду у разі задоволення позову. Також поза увагою суду залишилося те, що 26.06.2025 невідомі особи вже змінили замки до/та в будинку, позбавивши ОСОБА_1 доступу до свого майна.
Скаржник зазначає, що суд у грубе порушення ч. 4 ст. 263 ЦПК України не застосував правові висновки, викладені у практиці Верховного Суду, зокрема: постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02. 2020 у справі № 381/4019/18, провадження № 14-729цс19, яка вимагає від суду пересвідчитися, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду; постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 № 753/22860/17, де наголошується, що невжиття відповідних заходів може ускладнити або навіть унеможливити належне виконання судового рішення; постанові Верховного Суду від 12.07.2022 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21), відповідно до якої арешт майна має стосуватися майна, що належить до предмета спору, і заявлені заходи (накладення арешту та заборона реєстраційних дій) є співмірними з предметом спору.
З огляду на вищевикладене, скаржник просить скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на будинок та земельну ділянку і заборонити акредитованим суб`єктам державної реєстрації вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо вказаного нерухомого майна.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.
Водночас, 17 вересня 2025 року представником ОСОБА_2 , адвокатом Ларіоновою О. О., подано клопотання про закриття апеляційного провадження у справі № 372/1832/25, у якому заявник повідомляє, що на даний час сторони досягли примирення, внаслідок чого позивачем ( ОСОБА_1 ) було подано заяву про відмову від позову. Обухівський районний суд Київської області 17.09.2025 прийняв цю відмову та закрив провадження у справі № 372/1832/25.
У зв`язку з цим, представник відповідача просить суд долучити до матеріалів апеляційного провадження ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 17 вересня 2025 року про закриття провадження та, відповідно, закрити апеляційне провадження.
В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Клопотання представника відповідача про закриття апеляційного провадження залишено без задоволення у зв`язку із відсутність процесуальним підстав. 
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення суд першої інстанції виходив із того, що заявником не доведено наявності обґрунтованого припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених прав позивача. Заявлені заходи, які включали накладення арешту на житловий будинок та земельну ділянку, а також заборону акредитованим суб`єктам державної реєстрації вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо цього нерухомого майна, були визнані судом неспівмірними із заявленими позовними вимогами.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.
Під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20).
У частині першій статті 150 ЦПК України наведено перелік видів забезпечення позову, серед яких у пункті 1 законодавець вирізняє накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
При дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
За змістом частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).
Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову заявленого до відповідача ОСОБА_2 , заявниця (позивач) надала докази належності майна, щодо якого заявлено позов, особі відмінної від відповідача, а саме, ОСОБА_4 , який не є учасником провадження. 
Накладення арешту на майно особи, яка не є стороною у справі, не відповідає меті забезпечення позову - гарантувати виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог до відповідача, та порушує охоронювані законом інтереси дійсного власника.
Вимога позивача не відповідає принципу співмірності та зв`язку заходу забезпечення позову з предметом позовної вимоги. Застосування заходу, про який просить позивач є непропорційним втручанням у право особи, що не є учасником провадження, на мирне володіння своїм майном, що захищене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тлумачення якої неодноразово надавалось Європейським судом з прав людини.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 30 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 13 жовтня 2025 року. 
 
Судді                                                                                                                     Є. П. Євграфова
 
                                                                                                                               Б. Б. Левенець
 
                                                                                                                               В. В. Саліхов