ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 753/353/25
провадження № 61-9353св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,
учасники справи:
заявниця -  ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи: Київська міська рада, П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Кобилецький Олег Ігорович, на рішення Дарницького районного суду м. Києва              від 05 березня 2025 року у складі судді Колесника О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року у складі колегії суддів: 
Крижанівської Г. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., і ухвалив таку постанову.
Зміст заявлених вимог
1.           У грудні 2024 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу. 
2.           На обґрунтування вимог  ОСОБА_1  зазначала, що в 1993 році вона познайомилась з ОСОБА_2 та після смерті його матері, з 1999 року, вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом проводили дозвілля, турбувались один про одного. Також разом з ОСОБА_2 вони провели ремонтні роботи і проживали в квартирі, що належала його матері, розташованій за адресою: кв. АДРЕСА_1 . 
3.           Посилалася на те, що ОСОБА_2 мав надлишкову вагу та низку пов`язаних з цим хвороб. У вересні 2013 року після ампутації ноги ОСОБА_2 отримав інвалідність, а в 2015 році після повторного проходження МСЕК отримав інвалідність другої групи довічно. У 2015 році йому було встановлено протез і він почав ходити, але після падіння у 2018 році ОСОБА_2 вже був прикутий до ліжка. Вказувала, що вона постійно знаходилася поруч з ним, доглядала за ним, купувала всі необхідні речі, продукти харчування, медичні препарати, готувала їжу і годувала ОСОБА_2 . У 2014 році вони разом за їхні спільні кошти придбали автомобіль, який був оформлений на неї. Таким чином, вони спільно проживали як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу до смерті ОСОБА_2 , який помер 
ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначала, що вона поховала свого чоловіка, отримала з цього приводу всі необхідні документи, але звернувшись до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої був померлий ОСОБА_2 , як спадкоємиця 4 черги, отримала відмову з рекомендацією звернутися до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу.  
4.           Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд: встановити факт її спільного проживання з ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
5.           Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 березня 2025 року у задоволенні заяви  ОСОБА_1  до Київської міської ради, П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки  ОСОБА_1  та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено. 
6.           Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявницею не доведено на підставі належних, достатніх та допустимих доказів факт спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю в період з січня 2004 року по день смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_1 , як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, наявності у них єдиного сімейного бюджету і його спільного витрачання (користування), ведення спільного господарства.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
7.           Постановою Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 березня 2025 року залишено без змін.
8.           Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову і виходив з того, що надані копії документів не свідчать про факт спільного проживання ОСОБА_1 з                        ОСОБА_2 , тим більше не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Під час розгляду справи заявницею фактично доводився факт здійснення нею догляду за ОСОБА_2 до моменту його смерті, а також надання допомоги по домашньому господарству, що не свідчить про проживання заявниці та                   ОСОБА_2 саме однією сім`єю, в розумінні статті 3 Сімейного кодексу України. 
Узагальнені доводи касаційної скарги
9.           22 липня 2025 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат                      Кобилецький О. І., звернулася доВерховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасуватирішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
10.        Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій заявниця зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 31 липня 2023 року у справі № 334/8205/19, від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15, від 31 липня 2023 року у справі № 334/8205/19, від 24 червня 
2021 року у справі № 694/646/20, від 16 січня 2019 року у справі 
№ 343/1821/16-ц, від 20 березня 2025 року у справі № 128/819/23, від 31 липня 2023 року у справі № 334/8205/19, від 24 червня 2021 року у справі №694/646/20, від 20 березня 2025 року у справі № 128/819/23 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також вказує, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
11.     Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій безпідставно зосередили увагу лише на реєстрації місця її проживання та не надали належної оцінки іншим поданим письмовим доказам та показам свідків у їх сукупності.
12.     Акцентує увагу на тому, що ОСОБА_2 з 2013 року був особою з інвалідністю, з 2015 року отримав інвалідність ІІ групи, а з 2018 року був прикутий до ліжка. Тобто він потребував постійного догляду, факт надання якого, разом з допомогою по домашньому господарству, є однією з ознак сім`ї (наявність взаємних прав та обов`язків).
13.     Крім того, суди безпідставно не взяли до уваги надані нею світлини, спільні туристичні поїздки, з оформленням страхових полісів, перебування у квартирі на момент смерті ОСОБА_2 та здійснення усіх дій щодо його поховання.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
14.        Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 753/353/25, витребувано матеріали цивільної справи з суду першої інстанції.
15.        03 вересня 2025 року матеріали зазначеної вище цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
16.        25 серпня 2025 року Київська міська рада за допомогою засобів поштового зв`язку подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на необґрунтованість доводів скарги, просить суд відмовити у її задоволенні.
17.        Відзив на касаційну скаргу обґрунтований посиланням на те, що суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, у зв`язку із чим дійшли законного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Вважає, що доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанції не спростовують. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
18.         ОСОБА_2 та його матір ОСОБА_3 були співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: кв. АДРЕСА_1 , в рівних долях, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло 
від 05 травня 1998 року. 
19.         ОСОБА_2 був зареєстрований у зазначеній квартирі з 08 грудня 
1977 року і по 19 лютого 2024 року.
20.         ОСОБА_1 була зареєстрована з 29 жовтня 1981 року по 31 жовтня 
2018 року за адресою: кв. АДРЕСА_2 , а з 31 жовтня                    2018 року по теперішній час - за адресою: кв. АДРЕСА_3 .
21.        17 грудня 2015 року після огляду комісією МСЕК ОСОБА_2 була встановлена ІІ група інвалідності загального захворювання довічно.
22.        Як вбачається з копії довіреності від 11 квітня 2014 року, ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , довіряє 
ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , отримувати в органах соціального захисту засоби для його пересування.   
23.        Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 
серії НОМЕР_1 , яке було видане 13 червня 2014 року, місцем проживання ОСОБА_1 вказано адресу: кв. АДРЕСА_2 .
24.        За змістом видаткової накладної №РН-0004551 від 21 листопада 2014 року одержувач ОСОБА_2 отримав від постачальника ПАТ «Завод «Артемзварювання» крісло-колісне (коляска) вартістю 6 301,00 грн. У графі «отримав» вказано прізвище « ОСОБА_2 » та проставлено підпис. Аналогічні відомості містяться і в акті прийому-передачі технічних та інших засобів реабілітації (колясок інвалідних) від 21 листопада 2014 року.
25.         ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер внаслідок хронічної ішемічної хвороби серця, його тіло було виявлено в квартирі за адресою:                                         кв. АДРЕСА_1 .
26.        Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 пояснили суду, що знають заявницю і померлого тривалий час, після смерті матері ОСОБА_2 вони разом проживали в її квартирі, ОСОБА_1 турбувалась про стан здоров`я  ОСОБА_2 , разом вони проводили вільний час,  ОСОБА_2  називав заявницю дружиною, разом купували деякі товари.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
27.        Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга до задоволення не підлягає.
28.        Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
29.        Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
30.        Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
31.        Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
32.        У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
33.        Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ОСОБА_1 зазначала про необхідність підтвердження її права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , як спадкоємиці четвертої черги.
34.        Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
35.        Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
36.        У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
37.        Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
38.        Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. 
39.        Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).
40.        Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю не може свідчити про те що між сторонами склались та мали місце усталені відносини які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі 
№ 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі                                   № 694/1540/20).
41.        Реєстрація місця проживання жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі № 543/563/22).
42.        Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність, допустимість, достовірність і достатність таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
43.        Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).
44.             Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
45.        Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
46.        Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
47.        Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
48.        Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, надав обґрунтовану правову оцінку поданим доказам спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2  однією сім`єю без реєстрації шлюбу, наявності спільного побуту, ведення спільного господарства, та з урахуванням балансу вірогідностей дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 .
49.        Колегія суддів погоджується з висновками судів, що факт догляду    ОСОБА_1 за ОСОБА_2 до моменту його смерті та її допомога останньому по домашньому господарству не свідчить про виникнення у них прав та обов`язків, притаманних сім`ї. 
50.        Суди попередніх інстанцій надали обґрунтовану правову оцінку, як поданим заявницею світлинам, без зазначення дати їх створення, так і документам щодо оформлення спільної туристичної подорожі у вересні 2007 року, а також письмовій довіреності ОСОБА_2 на отримання від його імені 
крісла колісного.
51.        Доказів, які б підтверджували факт ведення спільного господарства протягом заявленого періоду, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах з утримання житла, його ремонту, досягнення усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які б засвідчували реальність сімейних відносин, крім показів свідків, заявниця не надала.
52.        З огляду на те, що встановлення факту спільного проживання з 
ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу заявниці необхідно для підтвердження права на спадкування майна після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , мотивованим є висновок судів попередніх інстанцій, що надані ОСОБА_1 докази не підтверджують факту їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
53.        Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, фактично зводяться до переоцінки доказів, яким суди надали обґрунтовану правову оцінку.
54.        Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 
55.        Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається учасникам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.
56.        Висновки судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин та наданої правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається заявниця у касаційній скарзі. 
57.        Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).
58.        Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
59.        З урахуванням доводів касаційної скарги  ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Кобилецький О. І., які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених                      статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Керуючись статтями 127, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Кобилецький Олег Ігорович, залишити без задоволення.
2.           Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                       Є. В. Синельников
 
                                                                                                О. М. Осіян
 
                                                                                                В. В. Шипович