КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/17759/2025
Справа № 940/912/22
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем     України
 
12 листопада 2025 року                                                                                                          
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                   Кашперської Т.Ц.,
суддів                                        Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря                 Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 06 жовтня 2022 року, ухвалене у складі судді Афанасьєва В.О. у м. Тетіїв у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
 
У вересні 2022 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу, просив шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований 22 липня 2003 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тетіївського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 65, розірвати.
Позов мотивовано тим, що сімейні стосунки у нього з дружиною не склалися, вони мають різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння та довіра, шлюбних стосунків не підтримують протягом останнього часу, спільного господарства та бюджету не ведуть, а тому вважає, що сім`я розпалася остаточно і зберігати її надалі недоцільно. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають.
 
Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 06 жовтня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований 22 липня 2003 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тетіївського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 65, розірвано.
 
Відповідач ОСОБА_3 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, в квітні 2024 року подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Тетіївського районного суду Київської області від 06 жовтня 2022 року.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що на час розгляду справи перебувала за кордоном, про поданий позов про розірвання шлюбу не знала, про наявність вказаної справи і час її розгляду судом її повідомлено не було, копію позовної заяви та оскаржуваного рішення не отримувала, відтак не знала і не могла знати про факт розірвання шлюбу, що свідчить про позбавлення відповідача можливості реалізувати процесуальні права та надати заперечення проти розірвання шлюбу і пояснення, які мають істотне значення для вирішення справи, та спростувати викладені позивачем обставини. 
Також в матеріалах справи наявний поштовий конверт про відправлення судової повістки на адресу відповідача від 29 вересня 2022 року, де зазначено, що адресат відсутній, і це також свідчить про неотримання відповідачем жодної судової кореспонденції та підтверджує її доводи про відсутність доказів, які би підтверджували факт її реального ознайомлення з матеріалами справи.
Вказувала, що викладені в позові обставини не відповідають дійсності, оскільки за час шлюбу вони з позивачем постійно проживали разом однією сім`єю за адресою АДРЕСА_1 , вели спільний побут, мали спільний бюджет, періодично з метою заробітків разом виїжджали за кордон та постійно підтримували сімейно-шлюбні відносини. 
Наводила зміст ст. 104, 105, 110, 109, 112 СК України, роз`яснення, викладені в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».
Повторно стверджувала, що оскаржуване рішення суду вважає ухваленим з порушенням норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції належним чином не повідомлено її про відкриття провадження в справі, не вручено копію позовної заяви, відповідач особисто не підписувала і не подавала жодних заяв про розгляд справи у її відсутності та визнання позову, в зв`язку з чим порушено право відповідача на подання відзиву та власних пояснень щодо викладених у позові обставин, відтак із наведених підстав оскаржуване рішення є незаконним та підлягає скасуванню.
 
Під час первісного перегляду справи апеляційним судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 07 лютого 2024 року, виданого Тетіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 66 (а. с. 78).
 
Враховуючи, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення, що не дає підстав для застосування частини третьої статті 377 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважав, що наявні правові підстави для закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу на підставі пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 було задоволено, рішення Тетіївського районного суду Київської області від 06 жовтня 2022 року скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу закрито.
 
Постановою Верховного Суду від 22 вересня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, постанову Київського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки висновок апеляційного суду про закриття провадження у справі на підставі пункту 7 частини першої статті 255 та частини першої статті 377 ЦПК України визнано Верховним Судом передчасним.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
                                                                                                
Задовольняючи позов ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості, оскільки сімейне життя позивача та відповідача не склалось, шлюбно-сімейні відносини сторін фактично припинені протягом останнього часу, спір щодо поділу майна подружжя відсутній, розірвання шлюбу відповідає інтересам позивача та відповідача.
 
Так, судом першої інстанції встановлено, що 22 липня 2003 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Тетіївського районного управління юстиції у Київській області, зареєстровано шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище дружини вказано « ОСОБА_5 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (а. с.5).
У сторін спільних неповнолітніх дітей немає.
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
За приписом статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
 
Відповідно до ст. 104, 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.
 
Статтею 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
 
Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
 
Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
 
Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
 
Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
 
Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим.
 
Згідно з усталеною судовою практикою, проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
 
Як зазначено судом першої інстанції, відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не прибула, до суду надала заяву, у якій просить розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі, після розірвання шлюбу просить залишити їй прізвище « ОСОБА_5 ».
 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що сімейне життя позивача та відповідача не склалось, шлюбно-сімейні відносини сторін фактично припинені протягом останнього часу, спір щодо поділу майна подружжя відсутній, розірвання шлюбу відповідає інтересам позивача та відповідача.
 
У квітні 2024 року відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, посилаючись на неповідомлення її про дату, час і місце засідання суду, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, передбаченою п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України. 
 
Перевіряючи дані доводи, апеляційний суд враховує, що відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
 
Оцінюючи доводи відповідача про неповідомлення її належним чином про розгляд справи, апеляційний суд враховує, що у позові ОСОБА_2 зазначена адреса проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 ; зазначена адреса є зареєстрованим місцем проживання відповідача, цю адресу свого місця проживання зазначала і сама ОСОБА_1 в апеляційній скарзі та у всіх інших процесуальних заявах, підтверджувала, що сторони постійно проживали разом однією сім`єю за цієї адресою, а на час розгляду справи дійсно була відсутня за місцем проживання, оскільки перебувала за кордоном.
 
Разом із тим, відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання, повідомленою цією особою суду, вважається врученням судової повістки цій особі.
 
Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18, провадження № 12-233гс18 та постановах Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19, провадження № 61-2583св20, від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20, провадження № 61-3782св21, від 12 травня 2022 року у справі № 645/5856/13-ц, провадження № 61-2876св21.
 
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 , яка вказувала місцем свого проживання АДРЕСА_1 , і саме на цю адресу судом направлялися судові повістки, вважається повідомленою про дату, час і місце засідання суду 05 жовтня 2022 року, оскільки направлена на її адресу м. Тетіїв судова повістка повернута до суду з відміткою про відсутність адресата (а. с. 23).
 
Крім того, встановлено, що 09 травня 2023 року ОСОБА_2 зареєстрував новий шлюб із ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання бойового завдання ОСОБА_2 загинув. 
 
У пункті 7 частини першої статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
 
Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу (частина перша статті 377 ЦПК України).
 
Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті (частина третя статті 377 ЦПК України).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 2-4744/11 (провадження № 61-8159сво21) вказано:
«статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право на справедливий судовий розгляд. При цьому ключовим принципами, які мають скеровувати тлумачення статті 6 Конвенції, є верховенство права, правова певність і належне відправлення правосуддя. Принцип правової певності є одним з основних аспектів верховенства права вимагає, серед іншого, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. У його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, як вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншим словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Христов проти України» (рішення від 19 лютого 2009 року, заява № 24465/04) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Водночас скасування рішення суду, яке вже частково виконано, може (поряд з іншими обставинами) свідчити про зведення принципу res judicata нанівець (пункт 35 Рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України» (заява № 61333/00)). Враховуючи наведене і прецеденти Європейського суду з прав людини, перегляд заочного рішення та його скасування через значний проміжок часу й після смерті сторони у спорі, де неможливе правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин в силу смерті однієї із сторін є правомірним випадком обмеження права на доступ до суду. Більше того, встановлення в судовій практиці зворотного принципу призведе до порушення принципу верховенства права через викривлення таких його складників, як правова визначеність правовідносин і res judicata.
Апеляційний суд, скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції, ухвалене в 2011 році, не врахував, що скасування судового рішення через значний проміжок часу (через десять років) й після смерті сторони у спорі, де неможливе правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин в силу смерті однієї із сторін, дестабілізує приватні відносини. Водночас, апеляційний суд не перевірив дійсних підстав та обставин подання ОСОБА_2 заяви про перегляд заочного рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 23 грудня 2011 року та того, чи буде її задоволення виправданим при обставинах, що настільки змінились з того часу (одруження позивача з іншою жінкою та смерть позивача), і чи відповідатиме вимогам пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таким чином, при наявності рішення суду про розірвання шлюбу, навіть і ухваленого з певними процесуальними порушеннями, але яке було чинним протягом десяти років і до смерті позивача, апеляційний суд надав перевагу зазначеним процесуальним порушенням, не врахувавши, що в такому випадку порушується принцип правової визначеності. Так, дотримання вимог процесуальної форми (у тому числі й щодо належного повідомлення учасників справи про час та місце судового розгляду) є важливою гарантією їх прав та передумовою ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Разом із тим, надмірний процесуальний формалізм, який не враховує вимог справедливості, добросовісності й розумності, може спотворити завдання цивільного судочинства, спричинивши прийняття явно несправедливого рішення.
Слід також зважати на те, що вимога добросовісності є загальною для усі суб`єктів права, у тому числі - для усіх суб`єктів цивільних правовідносин, включаючи правовідносини сімейні. Ця вимога ґрунтується на приписах статей 3 та 13 ЦК України, відповідно до яких дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними (пункт і статті З ЦК). Тобто такі дії мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Зазначені норми цивільного права постають як загальні принципи, які є, по суті нормами прямої дії. У свою чергу, порушення учасником правовідносин вимог добросовісності під час здійснення своїх суб`єктивних прав має наслідком відмову у їх захисті та сприянні у їх реалізації. Зазначене стосується і процесуальних прав, зловживати якими неприпустиме (статті 2, 44 ЦПК України).
Отже, зважаючи на викладене та з урахуванням наведених вище положень закону, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що висновки апеляційного суду про закриття провадження у справі на підставі пункту 7 частини першої статті 255 та частини першої статті 377 ЦПК України є помилковим з огляду на те, що після смерті сторони у спорі, де неможливе правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин, що є неможливим внаслідок смерті одного з подружжя, скасування рішення суду про розірвання шлюбу через значний проміжок часу (через десять років після ухвалення рішення й через сім років після реєстрації шлюбу позивача з іншою особою) не відповідатиме вимогам статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду. Не повідомлення про дату судового засідання у даному випадку не можуть бути підставою для скасування такого заочного рішення та закриття провадження у справі у зв`язку зі смертю сторони у спорі про розірвання шлюбу.
За умови, що сторона знає про смерть іншої сторони у справі, де правонаступництво є неможливим, як і відновлення сімейних відносин, поведінка сторони, яка заявила після спливу значного проміжку часу про перегляд заочного рішення з формальних підстав, є зловживанням процесуальними правами».
 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги в цілому, апеляційний суд звертає увагу, що відповідач в апеляційній скарзі не спростовувала наявність самих підстав для розірвання шлюбу, а зосередилася на формальних процесуальних підставах, які не мають відношення до суті позову.
 
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
 
Згідно правових висновків Верховного Суду в постанові від 25 травня 2022 року у справі № 753/1908/15-ц, виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.
 
У даній справі ОСОБА_1 у квітні 2024 року (вперше - у лютому 2024 року) подала апеляційну скаргу на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 06 жовтня 2022 року про розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
 
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 39 СК України недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі. За заявою особи орган державної реєстрації припиняє (визнає недійсною) дію актового запису про шлюб, зареєстрований з особами, зазначеними у частинах першій - третій цієї статті.
 
Скасування даного рішення (із закриттям провадження в справі відповідно до вимог ст. 377 ЦПК України) матиме наслідком відновлення шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тобто після реєстрації ним шлюбу з іншою особою - ОСОБА_4 09 травня 2023 року.
 
За даних обставин апеляційний суд враховує, що дії відповідача ОСОБА_1 не можна визнати добросовісними, поведінка сторони, яка заявила після спливу значного проміжку часу про перегляд заочного рішення з формальних підстав, є зловживанням процесуальними правами, і що апеляційний перегляд рішення суду про розірвання шлюбу та його скасування через значний проміжок часу й після смерті сторони у спорі, де неможливе правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин в силу смерті однієї із сторін, дестабілізує приватні відносини, а тому може бути правомірним випадком обмеження права на доступ до суду з урахуванням принципу правової визначеності.
 
З урахуванням вищевикладеного апеляційний суд приходить до висновку, що відновлення сімейних відносин внаслідок задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Тетіївського районного суду Київської області від 06 жовтня 2022 року є неможливим, а також про те, що задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, навіть за встановлення певних порушень норм права, не може вважатися виправданим при обставинах, що істотно змінились з того часу, та не відповідатиме вимогам пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки в такому випадку порушується принцип правової визначеності та права ОСОБА_4 , з якою позивачем ОСОБА_2 після ухвалення рішення Тетіївського районного суду Київської області від 06 жовтня 2022 року було зареєстровано новий шлюб 09 травня 2023 року.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду, що розірвання шлюбу відповідатиме інтересам позивача, оскільки небажання позивача зберігати сім`ю не викликало жодних сумнівів, а примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 06 жовтня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено  13 листопада 2025 року.

Головуючий:                                                                                                 Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.