ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 132/2491/23
провадження № 51-2513км25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42023022330000065, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Корделівка Хмільницького району Вінницької області, проживаючого там само за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 Кримінального кодексу України (далі - КК),
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Вінницького апеляційного суду від 12 червня 2025 року щодо останнього.
Зміст судових рішень і встановлені судами обставини
Вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 26 березня 2025 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 336 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнено від відбування призначеного судом покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК.
Початок іспитового строку засудженому ОСОБА_6 суд ухвалив рахувати з дня оголошення вироку суду, тобто з 26 березня 2025 року.
За обставин встановлених судом та детально викладених у вироку суду, ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він, будучи придатним до військової служби за віком і станом здоров`я, 20 березня 2023 року, перебуваючи у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_3 ), розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , у відповідності до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» № 59-2023 від 06 лютого 2023 року, отримав від старшого офіцера, майора ОСОБА_8 , повістку з вимогою з`явитись 22 березня 2023 року на 17:00 до ІНФОРМАЦІЯ_3 з метою його призову по мобілізації до Збройних Сил України для відправки його до військової частини НОМЕР_1 .
Водночас, 22 березня 2023 року о 17:00 ОСОБА_6 , будучи військовозобов`язаним і придатним до військової служби, діючи умисно, не маючи права на відстрочку, без поважних причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 з метою його призову по мобілізації до Збройних Сил України для відправки його до військової частини НОМЕР_1 , про причини свого неприбуття не повідомив, чим проігнорував повістку та ухилився від призову за мобілізацією. 
Вінницький апеляційний суд скасував вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та 12 червня 2025 року ухвалив новий вирок, яким постановив вважати ОСОБА_6 засудженим за ст. 336 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалив обчислювати з моменту затримання на виконання вироку суду апеляційної інстанції. В решті вирок суду першої інстанції залишив без змін.
Вимоги і узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Захисник у касаційній скарзі просить оскаржений вирок Вінницького апеляційного суду від 12 червня 2025 року скасувати через невідповідність призначеного засудженому ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Указані доводи про занадто тяжке покарання обґрунтовує в контексті безпідставного, на його переконання, незастосування судом ст. 75 КК.
На обґрунтування вимог касаційної скарги указує, що апеляційний суд не дослідив належним чином усіх обставин справи та не врахував обставин, які пом`якшують покарання, зокрема: рішення трудового колективу в кількості 170 людей готових взяти засудженого на поруки;законослухняну поведінку останнього, який до кримінальної відповідальності притягується вперше; щире каяття; наявність позитивних характеристик з місця роботи та проживання;не перебування на обліку у психіатра та  нарколога; наявність на утриманні малолітньої дитини та непрацездатної дружини, у  яких наявні значні порушення зору; відсутність інших осіб, які здатні утримувати його дитину і дружину та піклуватись про них. 
Зазначає, що апеляційний суд не навів належних мотивів, на підставі яких відхилив щире каяття як обставину, яка пом`якшує покарання.
Окрім того, за доводами касаційної скарги, апеляційний суд не навів мотивів щодо неврахування обставин про наявність у засудженого підстав до бронювання на  підприємстві, де він працював, а також відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на що сторона захисту звертала увагу під час апеляційного розгляду.
Також захисник зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно керувався «застарілою» практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), а саме рішеннями, постановленими у 2005 та 2008 роках проти держави-агресора, що, на його переконання, суперечить позиції Верховного Суду в постанові від 07 серпня 2019 року у  справі № 607/14707/17.
Позиції учасників судового провадження 
Прокурор просив залишити касаційну скаргу без задоволення як необґрунтовану.
Інших учасників судового провадження було повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання вони не з`явилися, клопотань про особисту участь або відкладення судового засідання від них не надходило. 
Засуджений подав до Суду заяву, де повідомив про те, що не підтримує вимоги касаційної скарги, поданої захисником ОСОБА_7 , заперечив проти їх задоволення. 
Адвокат ОСОБА_7 до початку судового розгляду надіслав заяву, де повідомив, що  повноваження на захист засудженого ОСОБА_6 у нього закінчилися і на даний момент він засудженого не представляє. 
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача та прокурора, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.
Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. За приписами частини 2 цієї статті Верховний Суд переглядає судові рішення судів попередніх інстанцій у межах касаційної скарги.
Захисник в касаційній скарзі не оспорює висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК, правильності кваліфікації його дій, а тому вирок апеляційного суду в цій частині Суд не  перевіряє.
Порушуючи питання про скасування вироку апеляційного суду, захисник стверджує про безпідставне призначення судом апеляційної інстанції засудженому покарання у виді позбавлення волі без звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК. Однак такі доводи є неспроможними.
За приписами ст. 404 КПК апеляційна процедура передбачає оцінку оскаржуваного вироку на відповідність нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам кримінального провадження й дослідженим у судовому засіданні доказам.
Відповідно до ч. 1 ст. 421 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо на цих підставах апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є не тільки карою за вчинений злочин, а й заходом примусу, необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. 
Звільнення від відбування покарання передбачене приписами норм розділу XII Загальної частини КК, де визначені підстави й умови застосування іншого, відмінного від визначеного розділом XI КК, інституту кримінального права - призначення покарання. Суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є умови і підстави, визначені ст. 75 КК, у їх взаємозв`язку із положеннями статей 50, 65 цього Кодексу.
Положення ст. 75 КК підлягають застосуванню за умови обґрунтованого переконання суду про можливість досягнення мети покарання, внаслідок звільнення від його відбування, враховуючи при цьому тяжкість кримінального правопорушення.
Переглядаючи вирок місцевого суду, апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду в частині виду та розміру покарання, втім, визнав безпідставним визнання щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання, враховуючи, що визнання обвинуваченим вини та розкаяння у вчиненому, на переконання колегії суддів апеляційного суду, є формальним, отже не може бути врахованою в розумінні приписів статей 66, 75 КК, адже обвинувачений ОСОБА_6 з моменту вчинення кримінального правопорушення не вжив жодних заходів на підтвердження щирого усвідомлення своєї вини, зокрема не подав заяву про намір проходити військову службу. Натомість його поведінка свідчить про свідому відмову від виконання конституційного обов`язку щодо захисту Батьківщини, її територіальної цілісності та недоторканності.
Враховуючи відсутність щирого каяття, апеляційний суд відмовив у  заявленій вимозі про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у  зв`язку з передачею на поруки трудовому колективу, оскільки відсутні достатні передумови до застосування положень ч. 1 ст. 47 КК.
Разом із тим, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення стосовно того, що звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням суперечить принципу справедливості й не сприятиме досягненню мети покарання в умовах воєнного стану, враховуючи, що дії обвинуваченого впливають на виконання конституційного обов`язку іншими громадянами, що не враховано судом першої інстанції.
З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вчинений обвинуваченим умисний нетяжкий злочин представляє значну суспільну небезпеку, тому звільнення останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням створює в очах громадян та суспільства в цілому негативне враження безладдя та безкарності, може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.
Колегія суддів апеляційного суду врахувала при цьому, що надані стороною захисту медичні документи щодо стану здоров`я дружини та дитини обвинуваченого мають консультативний характер та не є висновком медико-соціальної експертної комісії щодо встановлення групи інвалідності чи необхідності стороннього догляду через наявність офтальмологічних захворювань. За відсутності інших суттєвих обставин, вказані не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого умисного кримінального правопорушення та не можуть слугувати безумовною підставою для звільнення від відбування покарання, однак дають підстави для призначення мінімального покарання в межах санкції ст. 336 КК, що є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів і відповідає вимогам статей 50, 65 КК.
З указаними висновками суду апеляційної інстанції погоджується й Верховний Суд.
Оскаржений вирок апеляційного суду містить переконливе обґрунтування, чому встановлені під час судового розгляду та апеляційного перегляду обставини у своїй сукупності не дають підстав до висновку про можливість звільнення ОСОБА_6 від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, оскільки звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням не зможе забезпечити реалізації цілей покарання, зокрема запобігання вчиненню аналогічних злочинів іншими особами.
Що стосується посилання захисника на приписи ст. 414 КПК, як на підставу до  скасування оскарженого судового рішення, то Суд виходить з того, що в аспекті реалізації приписів статей 50, 65 КК призначене ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки є необхідним і достатнім для досягнення його мети. Явної несправедливості покарання, яке призначено засудженому у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, визначеному санкцією ст. 336 КК, касаційний суд не вбачає. Переконливих доводів, які би спростовували або ставили під сумнів правильність висновків суду апеляційної інстанції щодо виду та розміру призначеного покарання, захисником не наведено. Усі обставини, на які захисник звертає увагу в касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції уже врахував під час визначення виду і розміру покарання, де, зокрема, не встановив даних, які свідчать про наявність такої обставини, яка пом`якшує покарання, як щире каяття.
Що стосується висновку апеляційного суду про відсутність у ОСОБА_6 щирого каяття, Верховний Суд звертає увагу на таке.
Наявність щирого каяття відповідно до приписів статей 91, 291 КПК входить до предмета доказування як обставина, яка впливає на призначення покарання, а тому суд має переконатися за матеріалами справи в наявності у особи щирого жалю стосовно скоєного та бажання у неї спокутувати свою провину, про що мають свідчити певні фактичні дані із відповідних процесуальних джерел.
Саме по собі визнання своєї провини ще не означає, що особа стала на шлях виправлення і, що її зізнання свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку. Щире каяття необхідно відрізняти від визнання провини з метою створити формальні підстави для пом`якшення кримінальної відповідальності.
ОСОБА_6 визнав свою вину та розкаявся, проте, як встановив апеляційний суд, формально, оскільки з моменту вчинення кримінального правопорушення не вжив жодних заходів на підтвердження щирого усвідомлення своєї вини, зокрема не подав заяву про намір проходити військову службу, його поведінка свідчить про свідому відмову від виконання конституційного обов`язку щодо захисту Батьківщини, її територіальної цілісності та недоторканності.
Доводи касаційної скарги та обставини, на які посилається захисник, не спростовують такого висновку апеляційного суду, переконливого обґрунтування щодо застосування ст. 75 КК доводи касаційної скарги захисника не містять.
Посилання захисника в обґрунтування підстав до звільнення засудженого від  відбування покарання на обставини, що вже враховані апеляційним судом щодо призначення покарання, колегія суддів не вважає переконливими, оскільки вони не є достатнім підґрунтям до застосування положень ст. 75 КК.
З огляду на положення розділу XII Загальної частини КК в касаційній скарзі не наведено належного обґрунтування до спростування висновку апеляційного суду про неправильне застосування місцевим судом положень ст. 75 КК, адже захисник посилається на неправильне застосування судом попередньої інстанції закону України про кримінальну відповідальність за результатом власної оцінки окремих із тих обставин, які перевірені судом та оцінені в їх сукупності в аспекті застосування приписів ст. 75 КК у їх взаємозв`язку із вимогами статей 50, 65 цього Кодексу.
Як видно з оскарженого судового рішення та матеріалів справи, суд апеляційної інстанції врахував всі ті обставини, на які посилається захисник в касаційній скарзі, а саме, рішення трудового колективу щодо взяти засудженого на поруки, той факт, що до кримінальної відповідальності він притягується вперше, наявність позитивних характеристик з місця роботи та проживання, не перебування на обліку у психіатра та нарколога, наявність на утриманні малолітньої дитини та непрацездатної дружини, які мають офтальмологічні захворювання, як обставини, які характеризують особу обвинуваченого, в підґрунтя до призначення покарання в мінімальному розмірі, визначеному в санкції ст. 336 КК.
Щодо доводів захисника про те, що апеляційний суд не навів мотивів стосовно неврахування обставин, які свідчать про наявність у засудженого підстав до  бронювання на підприємстві, де він працював, а також відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на яких сторона захисту наголошувала під час апеляційного розгляду, то такі не ґрунтуються на вимогах закону.
Судовий розгляд у суді першої інстанції здійснювався в порядку ч. 3 ст. 349 КПК без дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
За встановленими фактичними обставинами, визнаними місцевим судом доведеними, ОСОБА_6 права на відстрочку від призову на військову службу за мобілізацією, відповідно до положень ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не має, що учасниками судового провадження не оспорювалося.
За таких обставин, з огляду на приписи ст. 394 КПК, у суду апеляційної інстанції не було процесуальних підстав до встановлення обставин щодо наявності чи відсутності в  обвинуваченого права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації чи стосовно його бронювання на підприємстві.
Посилання захисника в касаційній скарзі на те, що мотиви апеляційного суду суперечать правозастосовній позиції Верховного Суду в постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 607/14707/17, Суд відхиляє як безпідставне.
Згідно із ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Із оскарженого вироку стосовно ОСОБА_6 видно, що суд апеляційної інстанції послався на рішення ЄСПЛ у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року, заява № 68443/01), «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня2005 року, заява № 58254/00) та «Ізмайлов проти Росії» (рішення від 16 жовтня 2008 року, заява № 30352/03) в  аспекті обґрунтування необхідності дотримання принципів законності та пропорційності щодо призначення покарання, на необхідності дотримання яких зазначає й захисник у касаційній скарзі. Вказані вимоги не втратили своєї актуальності, фактично відображені в приписах статей 50, 65 КК, приписи яких судом апеляційної інстанції дотримано.
З огляду на викладене вище, колегія суддів Верховного Суду не вбачає підстав до спростування висновків суду попередньої інстанції, адже Судом не встановлено, що останнім при призначенні покарання в контексті приписів статей 50, 65, 75 КК залишена поза увагою бодай одна із таких обставин, що впливають на визначення кримінально правових наслідків вчиненого кримінального правопорушення. 
Оскаржений вирок апеляційного суду відповідає вимогам, визначеним приписами статей 370, 374, 420 КПК, він ухвалений відповідно до положень закону України про кримінальну відповідальність.
Будь-яких додаткових обставин, які не були предметом оцінки суду апеляційної інстанції та які би істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину чи відповідно характеризували особу засудженого, захисник у касаційній скарзі не зазначив.
Отже, колегія суддів не вбачає підстав, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, для застосування повноважень Верховного Суду, визначених у пунктах 2, 3, 4 ч. 1 ст. 436 цього Кодексу, а  тому касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Вінницького апеляційного суду від 12 червня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу його захисника  ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                               ОСОБА_3