П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/1343/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Салюк П.І.  
Суддя-доповідач -  Гонтарук В. М.   
03 листопада 2025 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Гонтарука В. М. 
суддів:  Білої Л.М.  Моніча Б.С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 березня 2025 року (ухвалене в м. Хмельницький) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 березня 2025 року позов задоволено частково.
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Позивач своїм правом, передбаченим, ст.ст. 300, 304 КАС України не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу.
Сьомий апеляційний адміністративний суд, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що ОСОБА_1 згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.07.2024 року №51-РС, було звільнено з військової служби у запас за підпунктом "г" пункту 3 частини 5 та пункту третього частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.07.2024 року № 202 позивача було виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 10.07.2024 року.
Наказом від 10.07.2024 року № 202 зазначено виплатити, зокрема, щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 489% місячного грошового забезпечення , надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислуги років за період з 01 по 10 липня 2024 року. Також наказом встановлено, що відповідно до постанови КМУ від 16.03.2026 року за №178 позивачу належить виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі 33892 грн. 85 коп.
У відповідності до платіжної інструкції № 3739 від 01.10.2024 позивачу перераховано та сплачено 02.10.2024 компенсацію за речове майно в сумі 33892,85 грн. (за мінусом військового збору 508,39 грн), у зв`язку з чим перераховано на картковий рахунок 33384,46 грн.
Однак, відповідач не нарахував та не виплатив позивачу середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку та невиплатив щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби, надбавку за особливості проходження служби у повному обсязі, відтак позивач, вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 за №1153/2008, встановлено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами по справі, датою закінчення проходження військової служби позивача є 10.07.2024, що підтверджується копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.07.2024 року № 202, при цьому, станом на день закінчення служби, з ним не проведено повний розрахунок щодо виплати грошового забезпечення, а саме не виплачено компенсацію вартості за неотримане речове майно, що не заперечується, а, навпаки, підтверджено представником відповідача у відзиві.
Водночас, такий розрахунок компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 33892,85 грн. проведений відповідачем 01.10.2024, що підтверджується зарахуванням коштів на картковий рахунок ОСОБА_1 .
Таким чином, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу грошового забезпечення в день закінчення військової служби у військовій частині НОМЕР_1 .
В той же час, колегія суддів критично ставиться до доводів апелянта, що військова частина НОМЕР_1 не є розпорядником коштів першого рівня, а фінансується виключно із фондів міністерства оборони України, що і потягло за собою затримку в компенсації за речове майно.
Так, як зазначив Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, державні органи не вправі посилатись на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобов`язань і виправдання своєї бездіяльності, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Кечко проти України", "Сук проти України").
Також, Європейський суд з прав людини у справах "Ромашов проти України", "Шевченко проти України" зауважив, що реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними. Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
Аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України у постанові від 15.05.2012 у справі №11/446.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007).
У рішенні від 09.07.2007 №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).
Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 65824,57 грн, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII зі змінами та доповненнями (далі Закон №2232-XII) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до п. 242 Положення №1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Правова позиція відносно зазначеної категорії справ вже була викладена у постанові Верховного Суду у справі №820/3719/17 від 14.08.2019.
Разом з тим, ані Законом №2232-XII, ані Положенням №1153/2008, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців Збройних сил України стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані КЗпП України.
Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП, у якому визначені основні трудові права працівників.
Так, згідно з частиною 1 статті 47 Кодексу законів про працю України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 31.10.2019 по справі №825/598/17.
Окрім цього, суд зауважує, що згідно висновків Верховного Суду у постанові від 28.06.2023 по справі №560/11489/22 застосуванню підлягає стаття 117 КЗпП України у редакції, чинній на дату звернення позивача з позовом до суду.
У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012 визначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно із позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постановах від 26.02.2020 по справі №821/1083/17 та від 13.05.2020 по справі №810/451/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Таким чином, оскільки компенсація вартості за неотримане речове майно є складовою грошового забезпечення, а тому на суму належної компенсації розповсюджуються вимоги статей 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця.
Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Тобто на роботодавця (підприємство, установу, організацію) покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Якщо ж роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та знято з усіх видів забезпечення 10.07.2024, в той час як фактичний розрахунок з виплати компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 33892,85 грн здійснено лише 01.10.2024, що підтверджено випискою з карткового рахунку позивача.
Вищенаведене, на переконання суду, свідчить про те, що відповідач не провів повного розрахунку з позивачем при звільненні.
З огляду на наведене, суд констатує, що оскільки відповідачем не проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточного розрахунку, зокрема не виплачено компенсацію вартості за неотримане речове майно, позивач має право на отримання відшкодування за весь час затримки розрахунку, у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України, не більш як за шість місяців.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність скарг чи зауважень при звільненні з військової частини НОМЕР_1 не впливають на обов`язок відповідача виплатити відповідні суми у день звільнення та, як наслідок, не позбавляють військовослужбовця права на отримання виплат, які відповідно до норм чинного законодавства, мають йому бути нараховані та виплачені.
Суд враховує, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за №100 (далі Порядок №100).
Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Згідно з п. 4 Порядку №100, при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку №100).
Як вказано у пункті 8 Порядку №100, можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством. Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (який набрав чинності 20.07.2018). Тобто, Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.
З урахуванням викладеного, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2, 8), тоді як Порядком №260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців. Як наслідок до спірних правовідносин необхідно застосовувати відповідні алгоритми, передбачені Порядком №100 з обов`язковим врахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, визначеного Порядком №260.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у подібних правовідносинах, в постанові від 25.11.2020 року у справі №160/2867/19.
За приведених положень законодавства, для розрахунку середнього заробітку позивача застосовуються календарні дні.
Так, відповідно до наданої військовою частиною НОМЕР_1 довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 , розмір заробітної плати позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передували даті його звільнення (травень та червень 2024 року) складав 48377,10 грн. (24188,55 грн + 24188,55 грн). Відповідно, розмір середньоденної заробітної плати позивача становив - 793,06 грн. (48377,10 грн / 61 день (кількість днів у травні та червні 2024 року)).
Кількість днів, впродовж яких затримано виплату грошової компенсації позивачу з 11.07.2024 (дня, наступного після виключення позивача зі списків особового складу військової частини) по 30.09.2024 включно (день, який передує дню повного розрахунку) становить 82 дні.
Таким чином, розмір середнього заробітку позивача за 82 календарних дні становить 65030,92 грн (793,06 грн х 82 дні).
Суд зауважує, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що належним та ефективним способом поновлення порушених прав позивача є не нарахування та виплата середнього грошового забезпечення, а стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки судом визначено конкретну суму середнього заробітку.
Тобто, з метою належного захисту та відновлення порушеного права позивача, суд, встановивши протиправну бездіяльність відповідача щодо затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 (в частині виплати компенсації вартості за неотримане речове майно), вважає що позовні вимоги належить задовольнити, зокрема, шляхом стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні в розмірі 65030,92 грн.
Також суд враховує, що стягуючи з відповідача на користь позивача вже після його звільнення зі служби суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.
Аналогічна правова позиція зазначена в п. 39-41 постанови Верховного Суду 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.
Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні (компенсації вартості за неотримане речове майно) у розмірі 65030,92 грн, з вирахуванням належних до сплати податків і зборів.
Щодо позовних вимог в частині виплати щомісячної премії за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 489% місячного грошового забезпечення в сумі 118281 грн. 91 коп. та надбавки за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислуги років за період з 01 по 10 липня 2024 року в сумі 3422 грн. 25 коп., суд зазначає та враховує наступне.
Позивачу, відповідно до наказу командира (по стройовій частині) від 10.07.2024 року №202 (зі змінами) належало до виплати щомісячна премія за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 489% посадового окладу, надбавка за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислуги років, за період з "01" по "10" липня 2024 року.
Відповідно до пункту 1 розділу XVI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі – Порядок), командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право щомісяця здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби.
Пунктом 2 розділу XVI Порядку передбачено, що розмір щомісячної премії, але не менше 10 відсотків посадового окладу, встановлює Міністр оборони України для відповідних категорій військовослужбовців виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України, та особливостей проходження військової служби.
Окремим дорученням Міністра оборони України від 16.01.2024 року №183/уд визначено з 1 січня 2024 року встановлено щомісячну премію військовослужбовцям (крім військовослужбовців Сил спеціальних операцій Збройних Сил України) – у розмірах згідно з Додатком 1 до цього доручення.
Суд враховує твердження відповідача, що у пункті 4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.07.2024 №202 помилково зазначено розмір виплати щомісячної премії, внаслідок чого було внесено зміни наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.02.2025 року №80, що міститься в матеріалах справи.
Відповідно до Витягу з розрахунково-платіжної відомості на виплату грошового забезпечення особам офіцерського складу, військовослужбовцям рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять службу за контрактом військової частини НОМЕР_1 , посадовий оклад позивача становить 3170 грн. 00 коп. Відповідно розмір щомісячної премії за повний місяць визначається шляхом множення розміру посадового окладу на розмір премії за відповідними тарифними розрядами, а саме: 3170 грн. 00 коп. х 489% = 15501 грн. 30 коп. За липень місяць позивачу була виплачена щомісячна премія за період з 01.07.2024 по 10.07.2024 року у розмірі 5000 грн. 42 коп. Тобто, щомісячну премію за липень місяць 2024 року Позивачу було виплачено відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, що також підтверджується Довідкою-розрахунком грошового забезпечення військовослужбовців належного до виплати ОСОБА_1 .
Відповідно до пункту 1 розділу VI Порядку, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) щомісячно виплачується надбавка за особливості проходження служби в розмірах до 100 відсотків посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років залежно від складності та важливості виконуваних обов`язків.
Пунктом 2 розділу VI Порядку передбачено, що розмір щомісячної надбавки за особливості проходження служби розраховується від мінімального розміру цієї надбавки, який встановлюється Міністром оборони України, у відсотках для осіб офіцерського складу та окремо для осіб рядового, сержантського та старшинського складу виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.
Окремим дорученням Міністра оборони України від 16.01.2024 року №183/уд визначено з 1 січня 2024 року встановлено надбавку за особливості проходження служби в мінімальному розмірі – 65% посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років.
Відповідно до Витягу з розрахунково-платіжної відомості на виплату грошового забезпечення особам офіцерського складу, військовослужбовцям рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять службу за контрактом військової частини НОМЕР_1 , посадовий оклад позивача становить 3170 грн. 00 коп., оклад за військовим званням – 880 грн. 00 коп., надбавка за вислугу років – 1215 грн. 00 коп. Відповідно розмір надбавки за особливості проходження служби за повний місяць визначається шляхом множення розміру посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років на розмір 65%, а саме: (3170 грн. 00 коп. + 880 грн. 00 коп., + 1215 грн. 00 коп.) * 65% = 3422 грн. 25 коп. За липень місяць позивачу була виплачена надбавка за особливості проходження служби за період з 01.07.2024 по 10.07.2024 року у розмірі 1103 грн. 95 коп.. Тобто, надбавку за особливості проходження служби за липень місяць 2024 року позивачу було виплачено відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, що також підтверджується Довідкою-розрахунком грошового забезпечення військовослужбовців належного до виплати ОСОБА_1 .
Оцінюючи позицію апелянта, колегія суддів вважає, що обставини, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, у апеляційній скарзі не зазначено. 
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 березня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 	 	Гонтарук В. М.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Біла Л.М.    Моніч Б.С.