ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 вересня 2025 року                                                                  
м. Київ
справа № 396/1003/23
провадження № 61-8471св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , на постанову Кропивницького апеляційного суду від 19 березня 2024 року у складі колегії суддів: Письменного О. А., Голованя А. М., Дуковського О. Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення набутих коштів,
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст позовних вимог 
В травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь безпідставно набуті грошові кошти у сумі 200 000 грн, інфляційних втрат - 592 000 грн та 3 % річних - 68 580,82 грн.
В обґрунтування вимог вказувала, що згідно з нотаріально посвідченою заявою від 08 грудня 2011 року вона передала ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму 200 000 грн як орендну плату за земельну ділянку площею 6,72 га, яка належить відповідачу. Вказаною заявою ними був зафіксований лише сам факт передачі та отримання зазначеної суми грошових коштів. Зазначала, що правова природа передачі та отримання грошових коштів в заяві не зазначена, як і не зазначено про обов`язок повернення отримання коштів та строк виконання такого чи будь-якого іншого зобов`язання, щоб кваліфікувати ці відносини як договірні.
Між ними не досягнуто домовленості та не укладено договір оренди земельної ділянки, та відповідачем як власником, земельна ділянка у користування позивачу не надавалась, а вона не приступила до її обробітку як орендар. Нотаріально посвідченою заявою сторонами зафіксовано лише сам факт передачі та, відповідно, факт отримання вказаної суми грошових коштів.
Зазначила, що 12 травня 2023 року вона звернулася з письмовою вимогою до відповідача про повернення спірних коштів з урахуванням інфляційних витрат та 3 % річних на загальну суму 860 580,82 грн, проте ця вимога нею не була задоволена та кошти до цього часу не повернуті.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області рішенням від 14 листопада 2023 року  у задоволенні позову відмовив.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивач підтвердила отримання ОСОБА_2 грошових коштів від неї в сумі 200 000 грн відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 08 грудня 2011 року.
При вирішенні спору не встановлено існування між сторонами цивільно-правових правовідносин, зокрема договору купівлі-продажу чи оренди. Нотаріально посвідчена заява від 08 грудня 2011 року у встановленому законом порядку недійсною не визнавалась, у заяві відсутнє зобов`язання відповідача повернути грошові кошти, але підтверджено факт отримання нею грошових коштів, а відтак, не встановлено й наявності правових підстав для набуття ОСОБА_2 спірних коштів у розмірі 200 000 грн від ОСОБА_1 .
Однак, починаючи з моменту підписання нотаріально посвідченої заяви від 08 грудня 2011 року до моменту звернення до суду з позовом 31 травня 2023 року сплив трирічний строк, враховуючи те, що позивач обізнана про своє порушене право, позивач не надала суду доказів того, що остання не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, раніше ніж травень 2023 року, беручи до уваги, що кошти передавала сама позивач, тому суд відмовив у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності.
Кропивницький апеляційний суд постановою від 19 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.
Рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 14 листопада 2023 року скасував та ухвалив нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 задовольнив частково.
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти у розмірі 200 000 грн.
У задоволенні іншої частини вимог відмовив.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Апеляційний суд виходив з того, що у заяві про отримання коштів від 08 грудня 2011 року строк повернення коштів не зазначено. Вказано лише зобов`язання щодо оформлення договору про відчуження земельної ділянки на користь ОСОБА_1 чи указану особу після закінчення відповідного мораторію.
12 травня 2023 року позивач звернулася до відповідача у позасудовому порядку з вимогою про повернення безпідставно набутих коштів, яку ОСОБА_2 отримала 30 травня 2023 року та не виконала, а відтак, саме з 30 травня 2023 року, тобто з дня коли ОСОБА_1 довідалася про порушення свого права, починається перебіг строку позовної давності.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що перебіг  позовної давності починається з дня нотаріального посвідчення заяви про отримання коштів та відмовив у задоволенні позову з цих підстав.
Враховуючи, що суд встановив безпідставне набуття відповідачем грошових коштів в сумі 200 000 грн за рахунок позивача, позовні вимоги в цій частині підлягали задоволенню.
З огляду на те, що заява про отримання коштів не містить будь-яких строків щодо виконання зобов`язання, вимога про повернення коштів отримана відповідачем 30 травня 2023 року, а позовна заява подана до суду 31 травня 2023 року, розрахунок позивача про нарахування інфляційний втрат та 3 % річних з 08 грудня 2011 року до 11 травня 2023 року є безпідставним.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги
У червні 2024 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Кропивницького апеляційного суду від 19 березня 2024 року, в якій просить оскаржене судове рішення скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження. 
Представник заявника зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц, від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19, від 18 травня 2022 року у справі № 613/1436/17, від 22 червня 2020 року у справі № 177/1942/16-ц.
Суд апеляційної інстанції фактично визнав нотаріально посвідчену заяву двостороннім договором, при цьому не визначився з правовою основою такого договору, одночасно відніс правовідносини, викладені у заяві, до норм зобов`язального права, однак вимоги про визнання заяви недійсною позивач не заявляла. Без встановлення юридичної природи договору за розпискою, без з`ясування обставин справи, без дослідження та встановлення дійсності такого договору, немає підстав для задоволення позову.
Апеляційний суд не надав належної оцінки нотаріально посвідченій заяві від 08 грудня 2011 року в контексті Закону України «Про нотаріат». Суд апеляційної інстанції фактично привласнив делеговані нотаріату функції шляхом визнання та легалізації документа, який суперечить будь-яким нормам права.
Крім того, визначаючи позовну давність, суд виходив з дати звернення ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з вимогою про повернення їй грошових коштів, при цьому ігноруючи дату укладення угоди купівлі-продажу після зняття мораторію на продаж землі.
Також, апеляційний суд не з`ясував з чиєї вини договір купівлі-продажу не був укладений до дати звернення позивача до відповідача з вимогою повернення грошових коштів, враховуючи, що мораторій знято 31 березня 2020 року.
Відзив на касаційну скаргу інші учасники справи не подали
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 23 липня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області.
08 серпня 2024 року цивільна справа № 396/1003/23 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 03 жовтня 2019 року № НВ-0003842312019 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 6,7201 га, кадастровий номер 35240860000:02:00061484, яка знаходиться на території Семенастівської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області та призначена для ведення товарного сільського господарського виробництва.
Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 08 грудня 2011 року ОСОБА_2 , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно, без будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, з боку інших осіб, отримала від ОСОБА_1 орендну плату за земельну ділянку сільськогосподарського призначення, що знаходиться на території Семенастівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, належну їй на підставі державного акта серії КР № 25292, виданого Семенастівською сільською радою Новоукраїнського району Кіровоградської області 27 грудня 1999 року площею 6,72 га, зареєстрованого в книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за № 293, у сумі 200 000 грн і будь-яких матеріальних (фінансових) претензій до ОСОБА_1 до 08 грудня 2060 року вона не матиме.
Цією ж заявою ОСОБА_2 в разі зняття мораторію на розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення, по першій вимозі ОСОБА_1 зобов`язалася переоформити вказану земельну ділянку на неї або на вказану нею особу. Вказана заява посвідчена приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Українською Н. М. та зареєстрована в реєстрі за № 3346.
Згідно з листом-вимогою від 11 травня 2023 року позивач зверталася до ОСОБА_2 з вимогою невідкладно, не пізніше 3-х днів з моменту отримання цього листа, повернути їй кошти у розмірі 200 000 грн, які відповідач отримала від неї згідно нотаріально посвідченої заяви від 08 грудня 2011 року, а також інфляційні втрати у розмірі 592 000 грн та 3 % річних у розмірі 68 580,82 грн, а всього 860 580,82 грн.
Відповідно до розрахунку інфляційних втрат, поданого представником позивача кількість днів за період з 09 грудня 2011 року до 11 травня 2023 року складає 4 172. Інфляційне збільшення: 200 000х3,96-200 000 = 592 000 грн, 3 % річних: 200 000х3х4172/365/100 = 68 531,51 грн.
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (частина четверта статті 653 ЦК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення вказаної норми стосуються позадоговірних зобов`язань з повернення безпідставно набутого, збереженого майна (кондикційні зобов`язання), що виникають за наявності одночасно таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, встановивши факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів у розмірі 200 000 грн за оренду земельної ділянки, а у разі зняття мораторію, переоформлення у майбутньому належної ОСОБА_2 земельної ділянки сільськогосподарського призначення, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 08 грудня 2011 року, проте в подальшому сторони не уклали ні договір оренди, ні договір купівлі-продажу, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення цих коштів з відповідача на користь позивача, застосувавши положення статті 1212 ЦК України.
При цьому, ОСОБА_1 у позові та апеляційній скарзі, а ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву та відзиві на апеляційну скаргу, зазначали про те, що жодних дій щодо укладення договорів оренди чи купівлі-продажу або повернення грошових коштів з моменту їх отримання не вчинено.
Колегією суддів не приймаються до уваги посилання заявника на те, що апеляційний суд не надав належної оцінки нотаріально посвідченій заяві від 08 грудня 2011 року в контексті Закону України «Про нотаріат», а також фактично привласнив делеговані нотаріату функції шляхом визнання та легалізації документу, який суперечить будь-яким нормам права, оскільки суд апеляційної інстанції належним чином оцінив всі обставини справи, зокрема заяву від 08 грудня 2011 року, та правильно виходив з того, що цієї заявою підтверджується отримання відповідачем від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 200 000 грн, проте правова підстава для набуття ОСОБА_2 спірних грошових коштів була відсутня (сторони не укладали будь-які правочини після отримання відповідачем коштів.
Доводи касаційної скарги щодо позовної давності є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно із частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
В заяві від 08 грудня 2011 року строк повернення коштів не зазначено.
12 травня 2023 року позивач звернулася до відповідача у позасудовому порядку з вимогою про повернення безпідставно набутих коштів, яку ОСОБА_2 отримала 30 травня 2023 року та не виконала.
Отже перебіг позовної давності розпочався після 30 травня 2023 року, тобто з дня коли ОСОБА_1 довідалася про порушення свого права, а тому строк звернення до суду в цьому випадку позивачем не пропущений.
Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц, від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19, від 18 травня 2022 року у справі № 613/1436/17, від 22 червня 2020 року у справі № 177/1942/16-ц колегією суддів відхиляються, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 не беруться до уваги, оскільки висновки суду апеляційної інстанції викладені в оскарженому судовому рішенні, не суперечать висновкам, викладеним у зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду.
Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції фактично визнав нотаріально посвідчену заяву двостороннім договором, при цьому не визначився з правовою основою такого договору, одночасно відніс правовідносини викладені у заяві до норм зобов`язального права, однак вимоги про визнання заяви недійсною позивач не заявляла, оскільки апеляційний суд вирішував питання щодо стягнення безпідставно набутих грошових коштів із застосуванням норм статті 1212 ЦК України.
Посилання в касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не з`ясував з чиєї вини договір купівлі-продажу не був укладений до дати звернення позивача до відповідача з вимогою повернення грошових коштів, враховуючи, що мораторій знято 31 березня 2020 року, касаційним судом не беруться до уваги, оскільки положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Постанову Кропивницького апеляційного суду від 19 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. В. Литвиненко	
 	 	
 	А. І. Грушицький	
 	 	
 	Є. В. Петров