П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/13048/25	

Перша інстанція: суддя Левчук О.А.,
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача–Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Федусика А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.07.2025 у справі № 420/13048/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.06.2020 по 24.04.2025 включно; 
- зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.06.2020 по 24.04.2025 включно відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” від 08 лютого 1995 року № 100. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначено, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.09.2024 по справі № 420/8419/24, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.04.2025, військовою частиною НОМЕР_2 здійснено перерахунок грошової допомоги на оздоровлення у 2016,2017, 2018 роках з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової нагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 та 24.04.2025 виплачено кошти у сумі – 8 280,79 грн. Оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 17.06.2020 року, а виплати відповідачем здійснено 24.04.2025 року, то відповідачем затримано розрахунок при звільненні.
Представник відповідача надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування відзиву зазначено, що загальним військовим законодавством не передбачено застосування статей 116-117 КЗпП, як і взагалі трудових норм в контексті грошового забезпечення військовослужбовців, то домислювати те чого в законі немає або шукати аналогії в інших законах не слід, а слід застосовувати законодавство в тому вигляді в якому воно є. Таким чином, слід остаточно констатувати той факт, що військова служба не є трудовою діяльністю, а є окремим видом діяльності, яка регулюється власним загальним законодавством, власним спеціальним законодавством, яке в свою чергу не пов`язане із законодавством (загальним або спеціальним) в галузі регулювання трудових відносин. Як зазначив позивач у позовній заяві, його було виключено зі списків особового складу військової частини 17 червня 2020 року, а позовну заяву щодо невиплати в повному обсязі грошового забезпечення подав 15 березня 2024 року, тобто майже через чотири роки (справа № 420/8419/24). Вказане опосередковано свідчить про те, що позивач міг свідомо відтермінувати остаточний розрахунок з метою збільшення суми середнього заробітку, оскільки на момент звільнення позивач не заявляв незгоди із розміром грошової допомоги при звільненні. Таким чином, позивач фактично не обмежений в можливості відтермінувати остаточний розрахунок і на п`ять, і на десять років, знаючи про те що спори про стягнення грошового забезпечення не обмежується процесуальними строками, і суди будуть такі вимоги задовольняти, не зважаючи на штучний характер збільшення середнього заробітку і безпідставність цього збільшення. Крім того, у зв`язку з несвоєчасним проведення розрахунку при звільненні рішенням у справі № 420/13397/24, на відповідача покладено обов`язок щодо нарахування та за період з 18.06.2020 року по 21.03.2024 року. Таким чином, питання виплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні було вирішено у справі № 420/13397/24. В/ч НОМЕР_2 звертає увагу, що стаття 117 КЗпП України не передбачає виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні окремо по кожній із виплат, які належать працівнику на день звільнення; право на звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникає у разі фактичного розрахунку щодо всіх виплат, які нараховані, або щодо яких існує спір про їх розмір.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 09.07.2025 у справі № 420/13048/25 відмовив у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.06.2020 по 24.04.2025 включно; зобов`язання НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.06.2020 по 24.04.2025 включно відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” від 08 лютого 1995 року № 100.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- суд першої інстанції не врахував, що позивача було виключено зі списків особового складу 17.06.2020, а виплати відповідачем здійснено 24.04.2025, то відповідачем затримано розрахунок при звільненні;
- інші доводи відтворюють зміст позовної заяви.

Обставини справи.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу у НОМЕР_1 прикордонному загоні (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України та наказом від 17 червня 2020 року № 281-ОС виключений зі списків особового складу прикордонного загону та всіх видів забезпечення 17.06.2020 року (а.с. 8).
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року по справі № 420/8419/24, визнано протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення в 2016, 2017, 2018 роках без урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889; зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військову частину НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення у 2016, 2017, 2018 роках з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, з врахуванням раніше виплачених сум; зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військову частину НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої грошової допомоги на оздоровлення у 2016, 2017, 2018 роках за весь час затримки виплати.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.04.2025 по справі №420/8419/24 апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби (військова частина НОМЕР_2 ) залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року без змін.
24.04.2025 на виконання судового рішення по справі № 420/8419/24 ОСОБА_1 виплачено кошти у розмірі 8280,79 грн. (а.с. 10).
ОСОБА_1 звернувся до начальника НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України із заявою щодо виконання рішення суду №420/8419/24 від 12.09.2024 та додатково просив нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені за весь час затримки виплати – з дня звільнення по день фактичної виплати (а.с. 9).
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього заробітку при звільненні за весь час затримки виплати позивач звернувся до суду за даним адміністративним позовом.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що на виконання рішенням від 30.10.2024 у справі № 420/13397/24, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 нараховано та виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 88142,16 грн. (а.с. 40).
Як зазначив суд, зміна дати остаточного розрахунку при звільненні, за рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.09.2024 по справі № 420/8419/24, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.04.2025, в даному випадку не свідчить про наявність підстав для повторного зобов`язання відповідача НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно зі статтею 3 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України “Про оборону України”, “Про Збройні Сили України”, “Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію”, інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Разом з тим, ані Законом України “Про військовий обов`язок та військову службу”, ані іншими нормативно-правовими актами не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця зі служби. 
При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Положеннями частини 1 статті 47 КЗпП України встановлено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. 
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 по справі № 821/1083/17 зазначила, що під “належними звільненому працівникові сумами” необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Верховний Суд у постанові від 13.05.2020 по справі № 810/451/17 вказав, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Положеннями статті 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
При цьому, закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Таким чином, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить висновку про можливість застосування норм ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
З матеріалів справи вбачається, що на виконання рішення суду по справі № 420/8419/24, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 виплачено кошти у розмірі 8280,79 грн. (а.с. 10, т. 1).
Відтак, у день звільнення позивача з військової служби, йому не були виплачені в повному обсязі грошове забезпечення, зокрема грошову допомогу на оздоровлення у 2016, 2017, 2018 роках з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889. 
При цьому, такий розрахунок в повній мірі був здійснений лише 24.04.2025 (а.с. 10).
Проте, як правильно встановлено судом першої інстанції, та не заперечується учасниками справи, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.10.2024 у справі № 420/13397/24, яке набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 18.06.2020 по 21.03.2024; стягнуто з НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 88142 (вісімдесят вісім тисяч сто сорок дві) грн. 16 коп. з відрахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.
Тобто, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року по справі № 420/13397/24, яке набрало законної сили, стягнуто з НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в тому числі за період з 19.07.2022 по 21.03.2024, з урахуванням обмеження періоду стягнення шістьма місяцями, запроваджене ст.117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ, що становить 184 календарних днів (з 19.07.2022 по 19.01.2023).
При цьому, на виконання рішенням від 30.10.2024 по справі № 420/13397/24, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 нараховано та виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 88142,16 грн (а.с. 40).
Разом з тим, після набрання законної сили рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.09.2024 по справі № 420/8419/24, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.04.2025 року, змінилась дата остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .
Проте, апеляційний суд акцентує, що відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України (в редакції після набрання чинності Законом № 2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Відтак, зміна дати остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , в даному випадку не свідчить про наявність підстав для повторного зобов`язання відповідача НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнього заробітку, за період який обмежується шістьма місяцями.
За наведеного, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відсутність ознак протиправної бездіяльності відповідача.
Відтак, на думку колегії суддів, є правильними висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги.

Викладені в цій постанові мотиви та аргументи дають відповідь на всі суттєві доводи апеляційної скарги. 
Апеляційний суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (див. п. п. 29 - 30 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, від 09.12.1994. 
При цьому, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх ( див. пункт 30 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99, від 27.09.2001)
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з частиною 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.07.2025 у справі № 420/13048/25 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		О.І. Шляхтицький	
Судді	  	А.Г. Федусик    Г.В. Семенюк