ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                              
 
03 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 361/10930/23
провадження № 61-4323св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Сенс Банк», 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович, Броварський відділ державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 липня 2024 року, ухвалене у складі судді Писанець Н. В. та постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2025 року, прийняту у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Желепи О. В., Музичко С. Г., 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк»), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П. (далі - приватний нотаріус КМНО Ковальчук С. П.), Броварський відділ державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Броварський ВДВС у Броварському районі Київської області), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
 
Позов обґрунтовувала тим, що у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором, укладеним 16 червня 2007 року з Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ СР «Укрсоцбанк»), приватний нотаріус КМНО Ковальчук С. П. вчинила виконавчий напис № 1576, яким запропоновано звернути стягнення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить їй (позивачу), у рахунок погашення кредитної заборгованості.
 
Вважає, що виконавчий напис є незаконним та відповідно таким, що не підлягає виконанню, оскільки був вчинений з порушенням статті 88 Закону України «Про нотаріат», за відсутності документів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника перед стягувачем, передбаченого Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. 
 
При цьому, зауважує, що листом від 18 лютого 2020 року правонаступник кредитора - АТ «Альфа-Банк» повідомило про відсутність претензій до неї, оскільки заборгованість за кредитним договором погашена за рахунок предмета іпотеки.
Незважаючи на добровільне врегулювання питання погашення заборгованості з банком, їй стало відомо про наявність арешту на все належне їй майно, накладеного державним виконавцем у виконавчому провадженні на виконання вказаного вище виконавчого напису.
 
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд:
- визнати виконавчий напис № 1576, вчинений 19 березня 2012 року приватним нотаріусом КМНО Ковальчук С. П. щодо стягнення з неї на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості у розмірі 1 677 012,69 грн, таким, що не підлягає виконанню;
- звільнити майно з під арешту.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду
 
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 липня
2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду
від 05 березня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду мотивовані тим, що оспорюваний виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом, відповідає вимогам та підлягає примусовому виконанню, що й було реалізовано, та не оскаржувався позивачем на момент здійснення, доказів щодо невідповідності оспорюваного виконавчого напису нотаріуса вимогам законодавства суду                            не надано.
Матеріали справи не містять доказів сплати ОСОБА_1 виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.
Заходи примусового виконання рішення у вигляді арешту на майно боржника відповідно до частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» мають діяти до повного виконання боржником обов`язку зі сплати виконавчого збору.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції щодо відсутності доказів невідповідності виконавчого напису нотаріуса № 1576 вимогам законодавства, та як наслідок, відсутності підстав для скасування накладеного арешту на майно у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
01 квітня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2025 року, у якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просила суд скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
 
Підставами касаційного оскарження рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 липня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 05 березня 2025 року заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду
від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц (провадження № 14-83цс18),
від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що перед вчиненням виконавчого напису нотаріусом не перевірено дотримання стягувачем вимог частини першої статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» про те, що обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави.
 
Встановлення нотаріусом на стадії відкриття нотаріального провадження, що заява стягувача не містить такої інформації або стягувач не надав необхідних документів, що підтверджують зазначені обставини, перешкоджає вчиненню нотаріусом виконавчого напису.
 
Суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права та неправильно застосували норми матеріального права, неповно встановили обставини, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження та оцінки.
 
Сума заборгованості, стягнута за виконавчим написом нотаріуса, на 39 127,38 дол. США більша, ніж зазначено у листі кредитора, адресованому боржнику 29 березня 2010  року.
 
При цьому матеріали справи не містять та відповідачем суду не надано доказів повідомлення позивачки про порушення кредитного зобов`язання станом на 2012  рік, а також засвідченої стягувачем копії письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику, з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.
 
Відзиви на касаційну скаргу від відповідача та третіх осіб до суду не надходили
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
08 квітня 2025 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження                           у справі, витребувано її матеріали з Броварського міськрайонного суду Київської області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.
 
У квітні 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
16 червня 2007 року між  ОСОБА_1  та АКБ СР «Укрсоцбанк» укладено кредитний договір № 410/78/07-Ж.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 16 червня 2007 року між  ОСОБА_1  та АКБ СР «Укрсоцбанк» укладено договір іпотеки 07/І-78, за умовами якого  ОСОБА_1 передала в іпотеку банку належне їй нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 .
 
19 березня 2012 року приватний нотаріус КМНО Ковальчук С.П. вчинила виконавчий напис, яким запропонувала звернути стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , що належить  ОСОБА_1 .
За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, нотаріус запропонувала задовольнити вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» у розмірі 208 105,04 дол. США, що еквівалентно 1 660 407,69 грн.
 
Відповідно до листа АТ «Альфа Банк» від 18 лютого 2020 року, адресованого  ОСОБА_1 , банк повідомив, що з 15 жовтня 2019 року є правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк».
Станом на 18 лютого 2020 року у АТ «Альфа Банк» відсутні претензії до  ОСОБА_1 за кредитним договором від 16 червня 2007 року № 410/78/07-Ж, у зв`язку з тим, що заборгованість погашена за рахунок предмета іпотеки. 
Так, банк в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», скористався своїм правом та задовольнив свої вимоги шляхом набуття права власності на квартиру АДРЕСА_3 в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором № 410/78/07-Ж.
 
Згідно з відповіддю Броварського ВДВС у Броварському районі Київської області від 16 жовтня 2023 року № 86266 на запит представника  ОСОБА_1 адвоката Ліщук О. В. повідомлено, що станом на 16 жовтня 2023 року на примусовому виконанні у відділі перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого напису № 1576 від 19 березня 2012 року, вчиненого приватним нотаріусом КМНО Ковальчук С. П. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості у розмірі 1 677 012,69 грн.
28 жовтня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження». 
Також зазначено, що рішення, на підставі якого накладено арешт на майно боржника, не виконане. У разі відсутності підтвердження повного виконання виконавчого документа та сплати виконавчого збору і витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, законні підстави для зняття арешту з майна боржника відсутні.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
Вчинюючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у відповідному нотаріальному акті - документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання (пункт 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»).
 
Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 цього Закону). 
 
Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №  296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).
 
Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року.
 
З урахуванням зазначеного та приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. 
Це право існує, поки суд не встановить зворотного.
 
Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в  судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.
 
Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог боржника.
 
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 10 листопада 2021 року у справі № 758/14854/20 (провадження № 61-15111св21), від 03 квітня 2023 року в справі № 522/9777/21 (провадження № 61-665св23).
 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 як на підставу визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, посилалася на те, що оспорюваний виконавчий напис було вчинено з порушенням статті 88 Закону України «Про нотаріат», зокрема за відсутності документів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника перед стягувачем. Водночас ОСОБА_1 зазначила про погашення заборгованості за кредитним договором за рахунок предмета іпотеки шляхом прямого врегулювання між нею та кредитором, що також підтверджується листом останнього від 18 лютого 2020 року про відсутність претензій до неї.
 
При цьому позивачка не надала суду доказів на підтвердження факту невизнання чи оспорення нею розміру заборгованості перед стягувачем, визначеної останнім та відображеної у виконавчому написі нотаріуса, на виконання якого вона добровільно вчинила дії, спрямовані на погашення саме вказаної заборгованості.
 
На виконання ухвали суду першої інстанції про витребування доказів приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карою О. О. надано завірені копії виконавчого напису, вчиненого 19 березня 2012 року приватним нотаріусом Ковальчук С. П., та документів, на підставі яких було вчинено цей виконавчий напис: розрахунок суми заборгованості, договір іпотеки від 16 червня 2007 року, копія договору кредиту № 410/78/07-Ж від 16 червня 2007 року, копія повідомлення боржнику про порушення основного зобов`язання від 29 березня 2010 року з повідомленням про вручення поштового відправлення з відміткою про вручення 08 квітня 2010 року, копії паспорта та ідентифікаційного номера ОСОБА_1 .
 
Суди надали оцінку вказаним доказам, достовірність яких з урахуванням визначених у позовній заяві підстав пред`явлених вимог позивачкою не спростовано.
 
Таким чином, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що під час вчинення оспорюваного виконавчого напису про стягнення коштів на користь банку, отриманих від реалізації іпотечного майна, нотаріус дотримався вимог, передбачених Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій.
 
Також колегія суддів погоджується з висновками судів про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про звільнення майна з під арешту.
 
Згідно з частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, зокрема, є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом, 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на скаржника.
 
Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
 
Згідно з частиною першою статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».
 
У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11 зроблено висновок про те, що: «арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. 
Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Водночас у разі повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.
Збереження дії арешту на майно боржника після виконання рішення суду спрямоване на забезпечення виконання боржником обов`язку зі сплати виконавчого збору, передбаченого законом».
 
Як стверджує позивачка, їй стало відомо про виконавчий напис приватного нотаріуса Ковальчук С. П. від 19 березня 2012 року № 1576 про стягнення з неї на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості у розмірі 1 677 012,69 грн з відповіді Броварського ВДВС у Броварському районі Київської області.
 
З вказаної відповіді Броварського ВДВС у Броварському районі Київської області відомо, що станом на 16 жовтня 2023 року на примусовому виконанні у відділі перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 1576.
Постановою від 28 жовтня 2015 року повернено виконавчий документ стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». 
Броварським ВДВС у Броварському районі Київської області зазначено, що оскільки рішення, на підставі якого накладено арешт на майно боржника, не виконане, зокрема не надано підтвердження повного виконання виконавчого документа та сплати виконавчого збору і витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, тому 
законні підстави для зняття арешту з майна боржника відсутні.
 
Суди правильно виходили з того, що заходи примусового виконання рішення у вигляді арешту на майно боржника відповідно до частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» мають діяти до повного виконання боржником обов`язку зі сплати виконавчого збору.
 
Матеріали справи не містять доказів сплати ОСОБА_1 виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, а тому висновки судів про відсутність підстав для скасування накладеного арешту на майно у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 - обґрунтовані.
 
Встановивши те, що позивач не довела належними, допустимими та достатніми доказами факт невідповідності виконавчого напису нотаріуса № 1576 вимогам законодавства, а також не спростувала передумови для обтяження її майна, а саме: несплату витрат виконавчого провадження, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.
 
Такі висновки суду не суперечать правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у зазначених в касаційній скарзі постановах.
 
Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують, фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів.
Слід враховувати, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
 
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
У справі, яка розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у скаржника іншої точки зору на встановлені судами обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухвалених рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника. 
 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом        не встановлено.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат                              не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2025 року залишити                          без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,      є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               Г. В. Коломієць

 
 
Б. І. Гулько

 
 
Д. Д. Луспеник