УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №290/248/22 Головуючий у 1-й інст. Ковальчук М. В. 
Категорія 23 Доповідач Борисюк Р. М.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року 

       Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Павицької Т.М., Талько О.Б.,
розглянувши у письмовому провадженні у місті Житомирі цивільну справу № 290/248/22
за позовом  ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю ім. Б. Хмельницького про визнання правочину недійсним,
за апеляційною скаргою представника Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю ім. Б. Хмельницького – адвоката Кривенка Михайла Петровича на ухвалу Романівського районного суду Житомирської області від 29 травня 2025 року, постановлену під головуванням судді Ковальчука М.В. у селищі Романові,

в с т а н о в и в :

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом, в якому просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 2,0784 га з кадастровим номером 1821455600:12:000:0089, який укладений 10 листопада 2018 року між ним та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю ім. Б. Хмельницького (далі СТОВ ім. Б. Хмельницького).
Ухвалою Романівського районного суду Житомирської області від 29 травня 2025 року позовну заяву залишено без розгляду. 
У задоволенні клопотання (заяви) представника СТОВ ім. Б. Хмельницького – адвоката Кривенка М.П. про стягнення витрат на професійну правничу (правову) допомогу в даній справі відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі адвокат Кривенко М.П. просить ухвалу суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його клопотання про стягнення витрат на професійну правничу (правову) допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь СТОВ ім. Б. Хмельницького 12 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, а також стягнути 3028,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Зазначає, що цивільний процесуальний кодекс України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак очевидно, що під такими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду.
Вказує, що дії позивача призвели до вчинення необґрунтованих дій та внаслідок зловживання своїми процесуальними правами до затягування підготовчого провадження у справі з червня 2022 по червень 2025 року, внаслідок чого відповідач змушений був користуватися професійною правничою допомогою та нести відповідні витрати на цю допомогу, яка не була безкоштовною.
Залишення позову без розгляду за заявою позивача є практична реалізація принципу диспозитивності судочинства, адже саме учаснику справи належить право розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Разом з тим, зміст заяви позивача про залишення позовної заяви без розгляду не містить зазначення будь-яких причин подання такої заяви.
Водночас, через три роки після відкриття провадження у справі, лише після того, як у справі було зібрано три висновки почеркознавчих експертиз з одного й того ж самого питання, позивач подав 29 травні 2025 року заяву про залишення позовної заяви без розгляду, при цьому без будь-яких обґрунтувань та зазначення мотивів її подання. 
СТОВ ім. Б. Хмельницького було змушене звертатись до адвокатського бюро для отримання професійної правничої допомоги для представництва прав та інтересів у суді в межах даної справи та нести відповідні витрати на правничу допомогу. Судом першої інстанції не враховано, що залишення позову без розгляду, не може нівелювати права відповідача на отримання компенсації понесених ним судових витрат, необхідність чого була породжена реалізацією своїх прав на судовий захист у рамках ініційованого позивачем судового спору, оскільки відповідач не є особою, яка має право отримувати безоплатну правничу допомогу. 
У даному випадку залишення позову без розгляду не є необхідними такі ознаки, як недобросовісність, зловживання чи незаконність, оскільки законодавець у такому випадку чітко визначив інший термін - "необґрунтованість", який є відмінним від наведених, а, заявляючи про залишення позову без розгляду із зазначеної підстави, позивач усвідомлює ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням ним таких процесуальних дій. 
Подання заяви про залишення позову без розгляду є виключно свідомим волевиявленням позивача, яке відповідач не міг передбачити, і вчинення позивачем цієї дії не нівелює наслідків отримання відповідачем правової допомоги адвоката, яка потребує оплати. При цьому самим фактом звернення до суду із такою заявою позивач визнав передчасність пред`явлення позову до відповідача, а, отже, необґрунтованість вчинення ним відповідної процесуальної дії.
Отже, враховуючи зазначені вище обставини розгляду справи, в даному випадку звернення позивача із заявою про залишення позову без розгляду без наведення жодних мотивів та підстав для її подання - є необґрунтованою дією позивача. В даному конкретному випадку подача позову про недійсність договору оренди землі з фактичним обґрунтуванням щодо його непідписання при наявності висновку експерта з даного питання в сукупності із вищенаведеним свідчить про необґрунтованість дій позивача. А відтак, твердження суду першої інстанції про відсутність факту вчинення позивачем дій, які можна визнати необґрунтованими в розумінні частини п`ятої статті 142 ЦПК України, не відповідають дійсності та фактичним обставинам. 
Враховуючи зазначене, вважає, що наявні правові підстави для покладення на позивача обов`язку з компенсації понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 27 червня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та справу призначено до розгляду.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України ( частина 1 статті 368 ЦПК України).
Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною 5 статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, наявні правові підстави для розгляду справи у порядку письмового провадження без участі  сторін.
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
В апеляційній скарзі представник відповідача оскаржує ухвалу суду першої інстанції лише в частині витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалу місцевого суду в частині залишення позову без розгляду не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині не перевіряється.
Згідно із частиною 1 статті  4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом частини 5 статті 12 ЦПК України, на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на розгляд своєї справи у суді, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд.
Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження (частина 2 статті 19 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні заяви представника відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що сам по собі факт залишення позивачем позову без розгляду не може бути підставою для задоволення вимог відповідача про компенсацію здійснених ним витрат.
Подання до суду заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.
Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на таке.
Статті 55 і 124 Конституції України (як і будь-які інші норми чинного законодавства) не містять положень про право особи на звернення до суду «незалежно від обґрунтованості позову».

Навпаки статтею 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Звернення до суду з позовом - «незалежно від обґрунтованості позову» - містить всі ознаки зловживання правом на таке звернення до суду, що може мати своїм наслідком відмову суду у захисті цивільного права та інтересу особи (частина 3 статті 16 ЦК України).
За приписами частини 5 статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
У випадках, встановлених частинами третьою-п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу ( частина 6 статті 142 ЦПК України).
А згідно частини 9 статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Судом встановлено, що представник відповідача в порядку надання останньому професійної правничої допомоги приймав особисту участь у судових засіданнях в суді першої інстанції на підставі Договору про надання правничої допомоги від 17 травня 2022 року (а.с.237-240 том 1).
До клопотання про компенсацію судових витрат, пов`язаних із розглядом справи від долучено відповідні докази про надання правничої допомоги представником відповідача, саме як адвокатом, та докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості (а.с.241-, 242, 243, 244, 245, 246, 247 том 1).
Частинами 1, 2 статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:  1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;  2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;  3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;  4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;  5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим, зокрема, частиною 1 статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частиною 1 статті 4 ЦПК України, є безумовним доступом до правосуддя незалежного від обґрунтованості позову.
Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 640/1029/18, залишаючи в силі ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження з огляду на господарську юрисдикцію спору та відмову у стягненні витрат на правничу допомогу, Велика Палата вказала, що доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, частиною 1 статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частиною 1 статті 4 ЦПК України. Суд може обмежити реалізацію цього права, зокрема, у порядку, встановленому статтею 44 ЦПК України.

При цьому Велика Плата Верховного Суду не погодилася з доводами відповідача про необґрунтованість дій позивача, виражених у «свідомому» поданні «безпредметного позову до суду неналежної юрисдикції», оскільки закриття провадження у справі не підтверджує ні відсутність спору позивача з відповідачем, ні відсутність предмета спору, ні свідоме порушення позивачем правил суб`єктної юрисдикції. Тому немає підстав для покладення на позивача витрат відповідача на правничу допомогу на підставі частини 5 статті 142 ЦПК України (пункти 42-46).
Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не може бути розцінено як необґрунтовані дії позивача, так як це його право, передбачене цивільним процесуальним законодавством України, яке не містить обмежень в його реалізації.
Звернення позивача до суду мало на меті захист порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, та не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу.
Крім того, витрати на правову допомогу виникли у відповідача не внаслідок необґрунтованих дій позивача, а в порядку реалізації відповідачем своїх процесуальних прав, зокрема, права на подання відзиву, представництва інтересів в суді.
Посилаючись на зловживання позивачем процесуальними правами, представник відповідача не надав суду належних та допустимих доказів у підтвердження таких обставин, і таких доказів не встановлено судом.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.
Керуючись статтями 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю ім. Б. Хмельницького – адвоката Кривенка Михайла Петровича залишити без задоволення, а ухвалу Романівського районного суду Житомирської області від 29 травня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Судді