ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                
 
10 вересня2025 року
м. Київ
 
справа № 759/26865/21
провадження № 61-1805св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,
   
учасники справи:
 
позивач - Житлово-Будівельний Кооператив «Індикатор-12»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Семенюк Тетяни Миколаївни на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 квітня 2024 року, ухвалене в складі судді Журибеди О. М., та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року, ухвалену в складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Левенця Б. Б.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2021 року Житлово-Будівельний Кооператив «Індикатор-12» (далі - ЖБК «Індикатор-12») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення.
 
Позовна заява мотивована тим, що рішенням державного реєстратора КП «Бюро державної реєстрації» Набока В. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 39173150 від 12 січня 2018 року зареєстровано право власності ЖБК «Індикатор-12» на квартиру АДРЕСА_1 .
У вказаній квартирі неправомірно проживає ОСОБА_1 та його дружина                ОСОБА_2 без жодних правових підстав, незважаючи на те, що у власності відповідачів є квартира АДРЕСА_2 в цьому ж будинку, в якій зареєстроване їхнє місце проживання.
Позивач зазначав, що відповідачі будь-яких правочинів щодо проживання                         у квартирі АДРЕСА_1 , із позивачем чи попереднім власником не укладали, що унеможливлює їх правомірне перебування в цій квартирі. Відповідачі не набули право користування належним ЖБК        «Індикатор-12» житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , ні на підставі дійсного правочину з позивачем, ні в силу вимог закону, а тому проживають у квартирі протиправно та порушують законні права позивача щодо користування і розпорядження належним йому на праві власності майном. 
 
З урахуванням зазначеного, ЖБК «Індикатор-12» просив суд усунути перешкоди             у користуванні належним позивачу майном шляхом виселення ОСОБА_1 ,       ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 02 квітня 2024 року позовні вимоги ЖБК «Індикатор-12» задоволено.
Усунуто перешкоди у користуванні належним ЖБК «Індикатор-12» майном, шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_3 , без надання іншого житлового приміщення.
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ЖБК «Індикатор-12» судовий збір у розмірі 2 270,00 грн.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Семенюк Т. М. залишено без задоволення.
 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 квітня 2024 року залишено без змін.
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ЖБК «Індикатор-12» витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції у сумі                          6 000,00 грн, по 3 000,00 грн з кожного. 
 
Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що квартира АДРЕСА_1 , належить на праві власності ЖБК «Індикатор-12». Відповідачі не є власниками чи співвласниками спірної квартири, за вказаною адресою вони не зареєстровані, договору оренди не укладали, вселилися до вказаної квартири самоправно.Спірна квартира не є єдиним житлом відповідачів, які мають право власності та право користування іншим житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , де вони зареєстровані.
 
Оцінюючи виселення відповідачів на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права позивача - власника квартири, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції про захист прав людини                          і основоположних свобод (далі - Конвенція), а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, суди попередніх інстанцій вважали, що у цьому випадку за обставин цієї справи виселення відповідачів зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним. Задоволення позовних вимог про виселення відповідачів з вказаного житлового приміщення без надання їм іншого жилого приміщення не порушує приписи статті 8 Конвенції, а також статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У лютому 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Семенюк Т. М. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вселилися до квартири АДРЕСА_1 , у 2002 році за погодженням із попереднім власником житла - ОСОБА_3 , яка у 2002 році виїхала за межі України. Відповідачі з 2002 року проживають у спірній квартирі, підтримують її у належному стані, сплачують комунальні послуги, здійснюють ремонт. Вказані обставини відповідачі мали намір підтвердити показаннями свідків,
однак суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідачів. Апеляційний суд також розглянув справу за відсутності відповідачів та не повідомив їх про дату та час судового засідання.
Апеляційний суд не надав оцінку тому, що з 2020 року між ОСОБА_1 та ЖБК «Індикатор-12» існує спір щодо права власності на вказану квартиру (справа                  № 759/8609/20).
Суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що ОСОБА_1 не має іншого житла на праві власності, яке придатне для проживання. У житлі, у якому зареєстровано його місце проживання, він не проживає з 2002 року, а тому втратив право на проживання у цьому житлі. Крім того, у цьому житлі наразі проживає та зареєстрована інша особа, яка хоча і є його родичкою, проте не бажає, щоб він проживав разом із нею.
Суди не надали належної оцінки балансу прав та інтересів сторін, залишили поза увагою, що виселення ОСОБА_1 , якому наразі 70 років та який є особою                         з інвалідністю та ліквідатором наслідків аварії на ЧАЕС ІІ категорії, має оцінуватись з урахуванням балансу праваЖБК «Індикатор-12» як власника спірного житла на володіння та користування своїм майном і права ОСОБА_1 на користування житлом, яке він займає з 2002 року, тобто більше 20 років, на підставі усної домовленості з власником цього житла - ОСОБА_3 , яка зареєстрована              у цьому житлі з 16 липня 1992 року. 
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2024 року у справі № 03/8549/21 (провадження № 61-8999св24); справу розглянуто за відсутності ОСОБА_1 , належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання.
 
ОСОБА_2 касаційну скаргу не подавала, судові рішення судів попередніх інстанцій в касаційному порядку не оскаржувала, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України, судові рішення в частині вирішення позовних вимогЖБК «Індикатор-12» до          ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення               в касаційному порядку не переглядаються.
 
Доводи інших учасників справи
 
У квітні 2025 року ЖБК «Індикатор-12» подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 вселився до спірної квартири на законних підставах,          а не самоправно зайняв цю квартиру, що згідно з частиною третьою статті 116 ЖК України є підставою для його виселення без надання іншого житла.
ОСОБА_1 не надав суду докази розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , а тому він                    є членом сім`ї ОСОБА_2 і має право проживати та користуватися квартирою АДРЕСА_5 , яка належить ОСОБА_2 на праві власності.
Безпідставними є посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд розглянув справу за відсутності відповідачів та не повідомив відповідачів про дату та час судового засідання, оскільки належне повідомлення відповідачів про судове засідання, призначене на 16 грудня 2024 року, підтверджується матеріалами справи.
Крім того, справа перебувала на розгляді у суді першої інстанції з 24 листопада      2021 року до 02 квітня 2024 року, а відповідачі та їхній адвокат жодного разу                          не прибули на виклик суду для участі у судовому засіданні та постійно подавали заяви про відкладення розгляду справи чи про зупинення розгляду справи, чим перешкоджали своєчасному розгляду справи.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 березня 2025 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Семенюк Т. М. про поновлення процесуального строку подачі касаційної скарги відмовлено та продовжено строк для усунення недоліків, вказаний в ухвалі Верховного Суду від 17 лютого 2025 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У квітні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 січня 2018 року № 110408990 09 січня 2018 року державний реєстратор КП «Бюро державної реєстрації» Набок В. М. зареєстрував за ЖБК «Індикатор-12» право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності - технічний паспорт серія та номер б/н, виданий 14 листопада 2017 року; підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер  39173150 від 12 січня 2018 року .
 
Згідно з відповіддю начальника Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб від 12 березня 2018 року № 1209/26, за даними картотеки реєстрації особи (форма-А та форма-Б) за адресою: АДРЕСА_6 , зареєстрована ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 16 липня 1992 року до теперішнього часу.
 
01 січня 2019 року ЖБК «Індикатор-12» складений акт обстеження квартири АДРЕСА_1 , та встановлено проживання у ній ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
 
22 травня 1992 року ОСОБА_2 видано ордер на житлове приміщення в будинку ЖБК № 092228, серії Ж про право зайняття житлового приміщення № 3 за адресою: АДРЕСА_7 .
 
22 жовтня 2008 року Головним Управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради ОСОБА_2 видано свідоцтво про право приватної власності на квартиру АДРЕСА_5 .
 
Згідно з довідками про реєстрацію місця проживання особи від 25 листопада          2021 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_5 .
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є  неправильне  застосування  судом  норм  матеріального права чи порушення норм 
процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Семенюк Т. М.                          не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові ухвалені                                      з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
 
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
 
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
 
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.
 
У частині третій статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
 
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
 
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) під майном також розуміють майнові права.
 
Статтею 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
 
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
 
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
 
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
 
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно суспільний інтерес; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Отже, під час вирішення справи про виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
 
Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до житлових приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.
 
Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування житлом.
 
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
 
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи                    з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Викладене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).
 
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , належить на праві власності ЖБК «Індикатор-12». Відповідачі не є власниками чи співвласниками спірної квартири, за вказаною адресою вони не зареєстровані, договору оренди не укладали, вселились у вказану квартиру самоправно. Спірна квартира не є єдиним житлом відповідачів, які мають право власності та право користування іншим житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , де вони зареєстровані.
 
Ураховуючи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають у квартирі АДРЕСА_1 , належній на праві власності ЖБК «Індикатор-12», без законних на те підстав, чим створюють перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним позивачу майном, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів з вказаного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення.
 
Оцінюючи виселення відповідачів на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права позивача - власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вважали, що у цьому випадку за обставин цієї справи виселення відповідачів зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним.
 
З огляду на це, безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки балансу прав та інтересів сторін.
 
Суди попередніх інстанцій правильно взяли до уваги, що квартира АДРЕСА_1 , не є єдиним житлом ОСОБА_1 , він має право на користування квартирою АДРЕСА_5 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 та в якій зареєстровано місце проживання обох відповідачів.
 
Наведене спростовує доводи касаційної скарги про, що ОСОБА_1 не має іншого житла.
 
Посилання представника ОСОБА_1 - адвоката Семенюк Т. М. у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд також розглянув справу за відсутності відповідачів та                    не повідомив відповідачів про дату та час судового засідання, призначеного                        на 16 грудня 2024 року, спростовується матеріалами справи, а саме рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 103, 104, т. 2). Більше того, ОСОБА_2 судові рішення не оскаржувала і на такі доводи не зазначала.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Посилання у касаційній скарзі на неврахування судом висновків, викладених                     у постановах Верховного Суду, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку.
 
Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах,           з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).
 
Прохання касаційної скарги про скасування судових рішень судів попередніх інстанцій у повному обсязі є безпідставним у силу імперативних вимог статті 400 ЦПК України, так як ОСОБА_2 судові рішення не оскаржувала і процесуальних повноважень ОСОБА_1 на представництво її інтересів не надавала.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій та стосуються переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення в частині позовних вимог ЖБК                  «Індикатор-12» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат                               не проводиться.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Семенюк Тетяни Миколаївни залишити без задоволення.
 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року в частині позовних вимог Житлово-Будівельного Кооперативу «Індикатор-12» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,    є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник 

 
 
Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков

 
 
Б. І. Гулько

 
 
Г. В. Коломієць

 
 
Н. Ю. Сакара