ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року	Львів	Справа № 460/6526/24 пров. № А/857/19975/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                            Шинкар Т.І.,
суддів                                                                              Довгої О.І., 
                                                                                        Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року (головуючий суддя Дорошенко Н.О.), ухвалену за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні в м. Рівне, у справі № 460/6526/24 за адміністративним позовом, 

                                                 В С Т А Н О В И В:

У провадженні Рівненського окружного адміністративного суду перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - ГУ ПФУ в Рівненської області) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій.
Рішенням від 19.08.2024, яке набрало законної сили 21.01.2025, позов задоволено. 
30.04.2025 ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про визнання протиправними дії суб`єкта владних повноважень на виконання рішення суду у справі №460/6526/24, яка обґрунтована тим, що при виконанні судового рішення від 19.08.2024 відповідач провів перерахунок пенсії по інвалідності відповідно до ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII, починаючи з 01.01.2024. Проте, обчислення вказаної пенсії здійснено відповідачем виходячи з мінімальної пенсії за віком 2093 грн, а не з мінімальної пенсії за віком 2361 грн, розмір якої відповідно до чинного законодавства України запроваджений з 01.01.2024. З огляду на вказане, позивач вважає, що при виконанні рішення суду відповідач діяв недобросовісно, всупереч судовому рішенню та не на підставі, не в межах та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.  
Окремою ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року у справі № 460/6526/25 заяву позивача задоволено: визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області при виконанні рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19.08.2024 у справі №460/6526/24 в частині застосування при обрахунку ОСОБА_1 пенсії по інвалідності відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №230/96-ВР, з 01.01.2024 розрахункової величини – мінімальна пенсія за віком в розмірі 2093 грн, а не мінімальна пенсія за віком згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік». Для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли встановленому судом порушенню закону, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 з 01.01.2024 основного розміру пенсії по інвалідності згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07.04.2021 № 1-р (1)/2021, відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №230/96-ВР, у розмірі 6-ти мінімальних пенсій за віком із застосуванням розрахункової величини – мінімальна пенсія за віком (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік). Зобов`язано  Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повідомити Рівненський окружний адміністративний суд про вжиті заходи щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону, у тридцяти денний строк з дня отримання (вручення) копії цієї ухвали.
Постановляючи 30  квітня 2025 року окрему ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що при виконанні вказаного судового рішення органом Пенсійного фонду обраховано основний розмір пенсії позивача по інвалідності в сумі 12558,00 грн, виходячи з прожиткового мінімуму на одну особу для осіб, які втратили працездатність 2093 грн, який відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» застосовувався у 2023 році. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що здійснюючи нарахування та виплату позивачу пенсії по інвалідності з 01.01.2024, відповідач фактично застосував до спірних правовідносин розмір пенсії за віком, що не відповідає 6-ти мінімальним пенсіям за віком, чим порушив право позивача на отримання пенсії по інвалідності у належному (більшому) розмірі, захищене відповідним судовим рішенням.
Не погоджуючись із окремою ухвалою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року у справі № 460/6526/24 та прийняти постанову про відмову в задоволенні заяви. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області для виконання рішення для виконання рішення суду було застосовано показник мінімальної пенсії у розмірі 2093 грн., встановлений ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», оскільки рішенням суду зобов`язано провести перерахунок пенсії з 01.01.2024. Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що рішенням суду Головне управління не зобов`язано проводити перерахунки на майбутнє при кожній зміні мінімальної пенсії. Реалізація права особи має здійснюватися за нормами, чинними на момент вираження волевиявлення такої особи. Право не може існувати на майбутнє. Таким чином, при винесенні окремої ухвали суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заяви позивача в тому, що на виконання судового рішення відповідач зобов`язаний був здійснити нарахування та виплату позивачу основної пенсії по інвалідності в розмірі шести мінімальних пенсій за віком відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», із застосуванням розмірів прожиткового мінімуму на рівні 2361,00 грн.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був, а відтак відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, а відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи положення статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вжиття судом заходів повідомлення сторін про відкриття апеляційного провадження, за відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи у відкритому судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів. 
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції, вимогам статті 242 КАС України відповідає.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.
Процесуальне законодавство визначає види судового контролю за виконанням судового рішення, а саме, зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу (ст. 382 КАС України) та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду (ст. 383 КАС України).
Наведені норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення і підставами для їх застосування є невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України (ст. 382 КАС України), який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення; не передбачає такої можливості і положення ст. 383 КАС України.
З огляду на вищенаведене, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Частиною 1 та 2 ст. 383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень-відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Приписами ч. 4 ст. 383 КАС України встановлено, що заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.
Частиною 6 ст. 383 КАС України визначено, що за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.
Отже, при розгляді заяв в порядку ст. ст. 382, 383 КАС України суд повинен з`ясувати, чи були оскаржувані рішення, дії відповідача, пов`язані з виконанням судового рішення, та чи не утримує в собі звернення позивача до суду самостійні підстави та предмет спору.
Судом першої інстанції встановлено, що  при виконанні вказаного судового рішення органом Пенсійного фонду обраховано основний розмір пенсії позивача по інвалідності в сумі 12558,00 грн, виходячи з прожиткового мінімуму на одну особу для осіб, які втратили працездатність 2093 грн, який відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» застосовувався у 2023 році.
Так, відповідно до ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.
Водночас, Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено розмір прожиткового мінімуму осіб, які втратили працездатність - 2361 грн.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено розмір прожиткового мінімуму осіб, які втратили працездатність - 2361 грн.
Отже, враховуючи визначення Законом про бюджет розміру прожиткового мінімуму у кожному році, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач має обов`язок перераховувати та виплачувати пенсію відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням таких законодавчих визначень.
Водночас, покликання відповідача на застосування при проведенні виконання судового рішення яке набрало законної сили на прожитковий мінімум осіб, які втратили працездатність, що встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» як на правомірність своїх дій суд апеляційної інстанції вважає неправомірним, оскільки в судовому рішенні чітко, а не однозначно визначено дату проведення нарахувань з 01.01.2024, отже при розрахунку пенсії позивача у 2024 році застосуванню підлягає як розрахункова величина прожитковий мінімум осіб, які втратили працездатність, визначена Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», а не Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік».
Враховуючи те, що на час розгляду заяви відповідними доказами підтверджено той факт, що відповідачем не вжито дієвих і належних заходів на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19.08.2024 у справі №460/6526/24, суд першої інстанції з урахуванням приписів статті 249 Кодексу адміністративного судочинства України, прийшов до правильного висновку про порушення відповідачем положення ст.129-1 Конституції України та частини другої статті 14, частини першої статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: не виконано у повному обсязі і належним чином судове рішення, яке набрало законної сили, що зумовлює необхідність постановлення окремої ухвали і направлення її для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в окремій ухвалі викладено обґрунтування протиправності невиконання судового рішення, що набрало законної сили, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.
Керуючись статтями  241,  243,  308,  311, 312,  316,  321,  325,  328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

                                             П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а окрему ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року у справі № 460/6526/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний