Справа № 461/3526/22                                        Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В 
Провадження № 22-ц/811/2401/25                         Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       18 вересня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
секретар судового засідання – Марко О. Р.,
з участю – представника МЮУ Сов`як Д. О., представників ЗМУ МЮУ Сов`як Д. О., Коваль Ю.Я., представника НБУ Донченка О. Г., представника ГСЛО Брика І. С., представника ОГП Іваськевич Х. І., представника ДБР Лук`янович В. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , та Міністерства юстиції України на рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 червня 2025 року (повний текст рішення складено 19 червня 2025 року), у справі за позовом за позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Міністерства юстиції України, Вищої ради правосуддя, держави України в особі Державної казначейської служби України, Національного банку України, треті особи: Національне антикорупційне бюро України, Офіс Генерального прокурора, Головне управління Національної поліції у Львівській області, Державне бюро розслідувань, Господарський суд Львівської області, Пустомитівський районний суд Львівської області, Головне управління Державної податкової служби України у Львівській області, акціонерне товариство «Райффайзен Банк», громадська організація «Асоціація суддів господарських судів України», Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, акціонерне товариство «Сенс Банк» про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

у липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Міністерства юстиції України, Вищої ради правосуддя, держави України в особі Державної казначейської служби України, Національного банку України, треті особи: Національне антикорупційне бюро України, Офіс Генерального прокурора, Головне управління Національної поліції у Львівській області, Державне бюро розслідувань, Господарський суд Львівської області, Пустомитівський районний суд Львівської області, Головне управління Державної податкової служби у Львівській області, акціонерне товариство «Райффайзен Банк», громадська організація «Асоціація суддів господарських судів України», Головне Управління Пенсійного фонду України у Львівській області, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів державної влади, в якому просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку 1 462 745 000, 00 грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяної діями органів державної влади.
Зазначав, що 19 березня 2010 року суддею Господарського суду Львівської області Морозюком А. Я. було порушено справу про банкрутство фізичної особи-підприємця (далі – ФОП)  ОСОБА_1  за заявою кредитора – акціонерного товариства (далі – АТ) «Райффайзен Банк». Ця процедура була продовженням дій кредиторів з продажу його майна, а саме примусового продажу на прилюдних торгах квартири та будинку в порядку виконавчого провадження, який не відбувся через відсутність покупців. Процедура банкрутства, яка мала на меті погашення його боргів шляхом припинення підприємницької діяльності, настання негативних наслідків для можливості в подальшому знову займатися підприємництвом, продажу майна банкрута для звільнення від боргів, не дала йому жодного позитивного результату, тривала з 19 березня 2010 року до 06 грудня 2019 року, спричинила значне втручання в особисте життя, змушувала з 2010 року захищатися від кредиторів та державних органів, які прикривали їх інтереси, а також необхідно було доводити свою позицію та те, що він не є ворогом держави, а людиною, яка має право на справедливий суд та гідне поводження.
Вказував, що підставою для звернення АТ «Райффайзен Банк» із заявою про порушення справи про банкрутство стало, те що ним отримано кредит в цій фінансовій установі на суму 140 000, 00 доларів США. Кредит був забезпечений іпотекою – квартирою АДРЕСА_1 , є споживчим кредитом і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності. Отже, провадження в справі про банкрутство порушено незаконно.
Також посилався на незаконність продажу його майна – іпотечної квартири. Згідно з актом державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 27 січня 2010 року квартиру продано на прилюдних торгах за ціною, в чотири рази нижчою від її оцінки на момент передачі майна в іпотеку. Реалізація предмета іпотеки відбувалася на прилюдних торгах установами, які віднесені до управління Міністерства юстиції України, тобто перебували в безпосередньому підпорядкуванні та віданні цієї установи.
Відповідно до постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 11 лютого 2010 року державний виконавець повернув АТ «Райффайзен Банк» виконавчий документ, оскільки в нього ( ОСОБА_1 ) відсутнє інше майно, яке б не перебувало в заставі. Проте й на момент відкриття виконавчого провадження в нього не було майна, яке б не перебувало в заставі, однак державний виконавець не повернув виконавчий документ, а здійснив примусовий продаж предмета іпотеки.
Отже, передавши в рахунок забезпечення вимог за договором кредиту майно, оціночна вартість якого перевищувала вартість кредиту, він мав право очікувати на погашення суми кредиту за рахунок продажу такого майна. Протиправний продаж майна за заниженою вартістю призвів до непогашення кредиту, збільшення суми заборгованості і звернення банку до суду із заявою про порушення справи про банкрутство.
Позивач посилався на незаконність формування реєстру вимог кредиторів та визнання банкрутом ФОП ОСОБА_1 , оскільки до вимог першої черги було неправильно включено вимоги АТ «Райффайзен Банк» та публічного акціонерного товариства (далі – ПАТ) «Альфа-Банк» за трьома кредитним договорам, відповідно до яких ФОП ОСОБА_1 було придбано майно для особистих потреб (будинок, земельна ділянка, автомобіль). Заборгованість ФОП ОСОБА_1 , яка стала підставою визнання його банкрутом, сформована в результаті включення вимог кредитів, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, та ініціювання процедури банкрутства у зв`язку з виникненням заборгованості за договором споживчого кредитування.
На думку позивача, процедура банкрутства тривала надмірно довго, з порушенням строків, що заподіяло шкоду йому та його сім`ї .
Також позивач вказував на інші порушення в процедурі банкрутства, які вплинули на його права, а саме: ліквідатор отримував кошти за свою роботу в справі про банкрутство ФОП ОСОБА_1 безпосередньо від АТ «Райффайзен Банк» без затвердження умов оплати рішенням суду; арбітражний керуючий незаконно включив до ліквідаційної маси банкрута та здійснював продаж майна, яке не могло бути реалізоване в процедурі банкрутства, зокрема й майно ОСОБА_3 ; 03 жовтня 2014 року на підставі ухвали Господарського суду Львівської області від 16 вересня 2014 року незаконно внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запис про припинення ФОП ОСОБА_1 , яка була оскаржена та скасована 28 січня 2015 року.
Із 03 жовтня 2014 року до 2017 року ФОП ОСОБА_1 значився як припинений в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців і процедура банкрутства не могла здійснюватися, проте арбітражний керуючий продовжував виконувати функції ліквідатора. Запис про поновлення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 теж здійснений незаконно, оскільки був вчинений за вказівкою начальника управління юстиції ОСОБА_4 , а не на підставі рішення суду.
Із 2010 року до 2019 року він не мав можливості здійснювати підприємницьку діяльність та отримувати доходи. З моменту початку процедури банкрутства на нього постійно чинився тиск від сторонніх державних інституцій з метою примусу відмовитися від захисту своїх прав, віддати все майно кредиторам та не відстоювати свою громадянську позицію та позицію людини в демократичному суспільстві. Після припинення провадження в справі про банкрутство на нього продовжують чинити тиск у зв`язку з формуванням поганої кредитної історії. Національний банк України не вживає заходів щодо держателя кредитних історій для виключення таких записів, а він обмежений в користуванні фінансовими інструментами.
Обґрунтовуючи позовні вимоги до органів юстиції, позивач вказував на порушення процедури банкрутства, зокрема щодо контролю за діяльністю арбітражних керуючих.
Заподіяну Господарським судом Львівської області шкоду позивач обґрунтував тим, що вказаним судом не були усунені порушення з боку арбітражного керуючого Надлонка А. І. в процедурі банкрутства.
Пустомитівським районним судом Львівської області йому завдано моральної шкоди у зв`язку із винесенням незаконного рішення в справі щодо стягнення заборгованості та тривалим судовим розглядом справи про його виселення. 
Національний банк України мав би здійснювати банківський нагляд та регулювання, основною метою якого є безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів. 
Також Національне антикорупційне бюро України, зважаючи на свої функції та повноваження, жодним чином не відреагувало на зловживання посадовими особами у незаконному виведенні коштів з державного бюджету.
Вимоги до Вищої ради правосуддя позивач обґрунтував тим, що ним 27 вересня 2017 року до вказаного органу подано скаргу на дії суддів Пустомитівського районного суду Львівської області Даниліва Є. О. та Мельничук І. І., суддів апеляційного суду Львівської області Мельничук О.Я., Крайник Н. П. та Курій Н. М., суддів Господарського суду Львівської області Артимовича В. М., Чорній Л. З., Морозюка А. Я., Фартушка Т. Б. та Цікала А. І. Вказана скарга ухвалою Вищої ради правосуддя була залишена без розгляду та повернута заявнику із посиланням на те, що не містила конкретних відомостей про фактичні обставини, які б свідчили про вчинення суддями дисциплінарного проступку. Отже, Вища рада правосуддя не виконала покладені на неї обов`язки щодо забезпечення незалежності судової системи, функціонування на засадах відповідальності та підзвітності перед суспільством. Вказував, що він постійно здійснював звернення до органів щодо злочинних дій посадових осіб, проте результатів таких звернень немає.
Позивач ОСОБА_1 зазначав, що заподіяна йому моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав протягом 127 місяців здійснення розгляду проти нього судової справи про банкрутство, порушеної без законних підстав, а також впливу на нього з інших інстанцій та сторін, оточення та близьких. Також моральна шкода підтверджується бездіяльністю органів державної влади та нездійснення ними належним чином своїх функцій щодо захисту прав позивача. Оцінює позивач моральну шкоду в 50000 000,00 доларів США згідно з еквівалентом цієї суми в національній валюті України, та вказує, що, визначаючи саме такий розмір моральної шкоди, він керувався тим, що така компенсація повинна бути превентивною для запобігання подальшим порушенням з боку державних установ та посадових осіб і притягнення їх до відповідальності.
Ухвалою суду від 10 березня 2025 року до участі в розгляді справи залучено акціонерне товариство (далі – АТ) «Сенс Банк» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 10 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 14 травня 2024 року, в задоволенні позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 15 січня 2025 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Блонського М. А. задоволено частково.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 жовтня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 травня 2024 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 16 червня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000 грн 00 коп. відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні решти заявлених вимог відмовлено.
Судовий збір віднесено за рахунок держави.
Рішення суду оскаржили ОСОБА_1 та Міністерство юстиції України.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, яка підписана представником ОСОБА_2 , просить скасувати рішення Галицького районного суду м.Львова від 16 червня 2025 року в частині відмови в задоволенні решти заявлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що справа розглянута неповноважним складом суду, адже головуючому у справі був заявлений обґрунтований відвід, який мотивований тим, що суддя наперед визначився з тим, яке буде прийнято рішення, тобто у позивача виникли сумніви у його об`єктивності з точки зору стороннього спостерігача. Окрім цього, в оскарженому рішенні у порівнянні з попередніми судовими рішеннями у справі, не зроблено нових висновків, окрім констатації порушення строків розгляду справи про банкрутство, а саме замість 18 місяців, розгляд справи тривав більше 10 років. Майже в кожному своєму доводі фактично суддя завдає образи позивачу, принижуючи його гідність, звинувачуючи його в затягуванні процесу, придумуванні фактів та обставин. Судом неправильно розглянуто цей спір, адже підставами позову є не незгода з прийнятими рішеннями у справах за участю позивача, а стягнення компенсації за наслідки, які такі судові процеси завдала особі держава. Констатувавши порушення строків розгляду справи, суд в оскарженому рішенні повинен також був би констатувати наявність і всіх інших порушень, бо вони безпосередньо випливають з такого порушення, зокрема, порушень, допущених під час розгляду справи про банкрутство, а саме причини надмірної тривалості цього судового процесу, порушення, допущені під час реалізації іпотечного майна, спонукання позивача заставити його діяти в інтересах господарського суду Львівської області, тощо. Стягнуту судом компенсацію позивача вважає принизливою для нього як людини, на яку було накладено ряд обмежень впродовж 10 років. Розмір компенсації стягнутої моральної шкоди, судом не обґрунтований.
Міністерство юстиції України в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 червня 2025 року в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що вимоги позивача та обґрунтування позову загалом зводяться до його особистої незгоди з діями державних органів влади та їх посадових осіб, однак це питання вже було предметом дослідження в інших справах. Зокрема, в межах цих справ не встановлено обставин неналежного реагування з боку Міністерства щодо діяльності арбітражного керуючого у справі щодо банкрутства позивача. Тобто, відсутні судові рішення, якими б визнавались протиправними дії Міністерства відносно прав та свобод позивача, що свідчить про неможливість отримання ним за таких обставин відшкодування моральної шкоди. Звертає увагу на те, що позивачем не надано обґрунтованого розрахунку визначеного ним розміру моральної шкоди.
В липні 2025 року від Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому міститься прохання відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , такий мотивований законністю та обґрунтованістю оскарженого рішення суду першої інстанції.
Також в липні 2025 року від Міністерства юстиції через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому міститься прохання апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, такий мотивований законністю та обґрунтованістю оскарженого рішення суду першої інстанції.
В липні 2025 року через систему «Електронний суд» від Державного бюро розслідувань також надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому міститься прохання апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, такий мотивований законністю та обґрунтованістю оскарженого рішення суду першої інстанції.
Також в липні 2025 року від Національного банку України через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційні скарги, в якому міститься прохання апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити повністю.
В серпні 2025 року на електронну пошту суду від Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області надійшов відзив на апеляційні скарги, в якому міститься прохання апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити повністю.
Вирішуючи питання прийняття відзиву на апеляційні скарги, поданого Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
Згідно з частиною восьмою статті 43 ЦПК України, якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, на такі документи накладається кваліфікований електронний підпис учасника справи (його представника) відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в паперовій формі, такі документи скріплюються власноручним підписом учасника справи (його представника).
Пунктами 12, 32 частини першої статті 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» передбачено, що електронний підпис - це електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис; підписувач - фізична особа, яка створює електронний підпис.
Частиною першою, другою статті 6, частиною першою статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».
У судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система. Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відео конференції (частина перша, четверта статті 14 ЦПК України).
Згідно зі частиною шостою статті 14 ЦПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
Згідно з частиною восьмою цієї статті Кодексу реєстрація в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, не позбавляє права на подання документів до суду в паперовій формі. Особа, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, може подавати процесуальні, інші документи, вчиняти інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, з використанням власного електронного підпису, прирівняного до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги», якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Реєстрація в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, не позбавляє права на подання документів до суду в паперовій формі (абзац 1 частини восьмої статті 14 ЦПК України).
Статтею 44 ЦПК України передбачено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 вересня 2023 року в справі № 204/2321/22 (провадження № 14-48цс22) викладено такі висновки щодо застосування норм права:
«12.1. Законодавцем допускається подання фізичною особою нарівні з паперовою формою, зокрема, апеляційних скарг в електронній формі з обов`язковим їх скріпленням власним кваліфікованим електронним підписом учасника справи та подання такого документу через підсистеми «Електронний суд» та «Електронний кабінет», або з використанням офіційної електронної адреси із засвідченням кваліфікованим електронним підписом.
12.2. Звернення фізичної особи до суду через офіційну електронну адресу суду з процесуальним електронним документом, який підписаний електронним цифровим підписом, є належним та правомірним способом безпосереднього звернення до суду, що ототожнюється із безпосереднім зверненням до суду через канцелярію або традиційними засобами поштового зв`язку і має кваліфікуватися саме як безпосереднє звернення до суду.
12.3. Наведені висновки не стосуються адвокатів, нотаріусів, приватних виконавців, судових експертів, державних органів та органів місцевого самоврядування, суб`єктів господарювання державного та комунального секторів економіки, які реєструють свої офіційні електронні адреси в ЄСІТС в обов`язковому порядку».
Отже, Головне управління Пенсійного фонду України могло подати відзив на апеляційн скарги: 1) в письмовій формі; 2) в електронному вигляді через сервіс «Електронний суд» з використанням власного електронного підпису.
Проте, подало відзив на апеляційні скарги, скріплений кваліфікованим та удосконаленим електронним підписом, на офіційну електронну адресу Львівського апеляційного суду, та не пояснили у поданому документі в чому полягає неможливість їх подання через підсистему ЄСІТС «Електронний суд», зазначивши у ньому про наявність у них електронного кабінету.
Згідно з частиною другою статті 183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.
У частині четвертій статті 183 ЦПК України закріплено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.
З огляду на викладене, заявник використав спосіб звернення до суду не передбачений чинним процесуальним законодавством, в зв`язку з чим відзив на апеляційні скарги підлягає поверненню особі, яка його подала, без розгляду.
Також в серпні 2025 року через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційні скарги від Вищої ради правосуддя, в якому міститься прохання апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити повністю.
Вирішуючи питання прийняття відзиву на апеляційні скарги, поданого Вищою радою правосуддя, колегія суддів виходить з такого.
Рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом належить до основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 2 частини третьої статті 2 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя статті 13, частина четверта статті 12 ЦПК України).
Статтею 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
За змістом частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Про відкриття апеляційного провадження у справі суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу (частина перша статті 359 ЦПК України).
Згідно і частиною третьою цієї статті Кодексу, в ухвалі про відкриття апеляційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу та вирішується питання про витребування матеріалів справи. Якщо разом з апеляційною скаргою подано заяви чи клопотання, суд в ухвалі про відкриття апеляційного провадження встановлює строк, протягом якого учасники справи мають подати свої заперечення щодо поданих заяв чи клопотань, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Як зазначено в статті 361 ЦПК України разом з ухвалою про відкриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції надсилає копії апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів учасникам справи, крім випадків, якщо скаргу подано в електронній формі через електронний кабінет.
Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 272 ЦПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Згідно зі частиною шостою цієї статті Кодексу, днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
З матеріалів справи убачається, що апеляційні скарги подані  ОСОБА_1  та Міністерством юстиції України  до суду апеляційної інстанції в електронній формі, до них додано докази надсилання їх копії та копій доданих матеріалів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 43 ЦПК України.
Ухвалами Львівського апеляційного суду від 21 та 22 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, визначено строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу тривалістю 10 днів з дня вручення цієї ухвали.
Ухвали про відкриття апеляційного провадження направлені Вищій раді правосуддя до її електронного кабінету 22 липня 2025 року та доставлені цього ж дня після 17 години, що підтверджується довідками про доставку електронного документа.
Враховуючи положення частини шостої статті 272 ЦПК України, з огляду на час доставки ухвали про відкриття апеляційного провадження до електронного кабінету Вищої ради правосуддя строк на подання ним відзиву на апеляційну скаргу закінчився 04 серпня 2025 року.
Відзив на апеляційну скаргу подано Вищою радою правосуддя через систему «Електронний суд» лише 08 серпня 2025 року, тобто з пропуском строку, визначеного судом для вчинення цієї процесуальної дії.
Відзив на апеляційну скаргу не містить заяви (клопотання) про продовження цього строку, а колегія суддів не убачає підстав для його продовження з власної ініціативи, адже в матеріалах справи відсутні докази існування об`єктивних перешкод для подання відзиву у встановлений судом строк.
Враховуючи наведене, відзив на апеляційні скарги, поданий Вищою радою правосуддя, необхідно залишити без розгляду.
Відзиви на апеляційні скарги від інших учасників справи не надходили, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників учасників справи, які з`явились до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Скасовуючи судові рішення у справі та передаючи її на новий розгляд до суду першої інстанції, суд касаційної інстанції виходив з того, що суди неуповноважені надавати оцінку діям суддів та судовим рішенням під час касаційного перегляду судових рішень на предмет їх законності та обґрунтованості, однак зобов`язані надати оцінку доводам позивача щодо розгляду судами справи про банкрутство з порушенням розумних строків як підставу, покладену в основу обґрунтування відшкодування моральної шкоди. У цій справі суди не дослідили підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням розумного строку розгляду справи № 28/32 про банкрутство ФОП ОСОБА_1 (понад 9 років). Оскаржувані судові рішення не містять висновків щодо оцінки загальної тривалості розгляду судами справи № 28/32, причин, які вплинули на неї, процесуальної поведінки учасників справи про банкрутство ФОП ОСОБА_1 , зокрема й боржника. Доводи позивача про невиправдане затягування розгляду справи про банкрутство судами не досліджені та обставини щодо завдання йому надмірною тривалістю розгляду справи моральної шкоди не встановлені.
Аналіз змісту постанови суду касаційної інстанції свідчить, що обставини порушення справи про банкрутство ФОП ОСОБА_1 , зокрема, на думку останнього вказує на незаконність провадження в справі про його банкрутство як ФОП, адже підставою для звернення АТ «Райффайзен Банк» із заявою про порушення справи про банкрутство було неналежне виконання кредитного договору, який є споживчим кредитом і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності, та які зазначені як підстава завдання моральної шкоди ОСОБА_1 , неодноразово були предметом судового розгляду, за результатами якого виснувано про відсутність завдання шкоди позивачу та відсутність неправомірності дій державних органів. Звернення ОСОБА_1 з цим позовом із зміною складу сторін фактично є спробою ревізії судових рішень у господарській справі № 28/32 й цивільних справах № 464/4738/20 та № 464/590/21, що не передбачено процесуальним законодавством.
Стосовно дій інших органів державної влади Верховний Суд зазначив таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено і заявником не спростовано, що Міністерством юстиції України (його територіальними органами) неодноразово вживалися заходи реагування на діяльність арбітражного керуючого Надлонка А. І. під час виконання ним повноважень в справі про банкрутство ФОП ОСОБА_1 та порушень не виявлено. Листами Міністерства юстиції України від 14 червня 2018 року, 27 серпня 2018 року, 05 квітня 2020 року, 15 березня 2021 року та від 22 грудня 2021 року ОСОБА_1 повідомлено про результати розгляду його заяв щодо дій арбітражних керуючих Надлонки А. І. й Худоногової Л. Ю. під час виконання ними повноважень ліквідатора в справі про банкрутство ФОП ОСОБА_1 .
Листом Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) від 28 лютого 2020 року за № 3201/0/1-20/05-14 ОСОБА_1 повідомлено про результати розгляду його заяви щодо дій арбітражного керуючого Надлонки А. І. під час виконання ним повноважень ліквідатора в справі № 28/32 про банкрутство ФОП ОСОБА_1 .
Ці обставини досліджені й підтверджені в межах справи № 380/5509/22 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій щодо невжиття заходів та непроведення перевірки діяльності арбітражного керуючого Надлонка А. І.
У наведеній справи № 380/5509/22 ОСОБА_1 просив: визнати протиправними дії Міністерства юстиції України щодо невжиття заходів та непроведення перевірки діяльності арбітражного керуючого за результатами його письмових звернень; зобов`язати Міністерство юстиції України провести перевірку діяльності арбітражного керуючого Надлонки А. І. щодо здійснення ним своїх функцій у процедурі банкрутства ФОП ОСОБА_1 з питань: підставності включення вимог кредиторів до реєстру вимог кредиторів в процедурі банкрутства ФОП ОСОБА_1 , враховуючи споживчий характер кредитних відносин та укладення з фізичною особою, а не ФОП; наявності підстав для вжиття заходів арбітражним керуючим щодо ініціювання припинення процедури банкрутства у зв`язку з відсутністю вимог кредиторів, які пов`язані з підприємницькою діяльністю ФОП ОСОБА_1 ; правильності формування реєстру кредиторів та обґрунтованості включення вимог АТ «Райффайзен Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» до вимог першої черги; законності продажу майна ОСОБА_1 у процедурі банкрутства та, конкретно окремо перевірити законність включення до ліквідаційної маси банкрута майна ОСОБА_3 та його продажу в процесі банкрутства; законності оплати послуг арбітражного керуючого Надлонка А. І. з боку АТ «Райффайзен Банк» без ухвали господарського суду та визначення розміру оплати; захисту прав та інтересів ОСОБА_1 з боку арбітражного керуючого в процедурі банкрутства, а саме виявлення його дебіторської заборгованості, управління підприємницькою діяльністю, захист від збільшення суми кредиторської заборгованості шляхом укладення АТ «Райффайзен банк» договорів про переуступку прав вимоги та їх визнання недійсним; законності здійснення ліквідатором Надлонком А. І. ліквідаційної процедури ФОП ОСОБА_1 після внесення запису про припинення підприємницької діяльності останнім з 2014 року до 2017 року; законності здійснення ліквідаційної процедури понад встановлений законом строк та невжиття ліквідатором заходів щодо своєчасного здійснення такої процедури у межах встановлених строків.
У задоволенні позову рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 липня 2022 року в справі № 380/5509/22, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2022 року, відмовлено.
Пустомитівський районний суд Львівської області розглядав дві судові справи щодо виселення позивача (№ 2-1316/1209/11) та стягнення з нього заборгованості (№ 450/3190/14), які стосуються кредитного договору від 11 березня 2008 року № 014/7288/55832, укладеного між банком та ОСОБА_1 . Факт розгляду цих справ судом сам собою не свідчить про неправомірність процедури банкрутства ФОП ОСОБА_1 .
Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що звернення АТ «Райффайзен Банк» із позовом до суду є реалізацією права на доступ до правосуддя і не може розцінюватися як протиправне заподіяння позивачу шкоди, а тому не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди.
ОСОБА_1 звертався із скаргою на дії суддів Пустомитівського районного суду Львівської області та апеляційного суду Львівської області під час розгляду справи № 450/3190/14 до Вищої ради правосуддя, яка під час перевірки дисциплінарної скарги не встановила в діях суддів ознак дисциплінарного проступку.
ОСОБА_1 звертався до Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Львові із заявами про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, які розглянуто та повідомлено заявника про результати розгляду.
Також позивач звертався до Офісу Генерального прокурора 26 березня 2021 року щодо можливих неправомірних дій суддів Господарського суду Львівської області та арбітражного керуючого Надлонки А. І., а також з інших питань. Листом від 29 березня 2021 року вказана заява скерована для організації розгляду до Львівської обласної прокуратури, про що повідомлено заявника ОСОБА_1 .
26 грудня 2018 року ОСОБА_1 звертався до Національного антикорупційного бюро України із заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо можливих неправомірних дій судді Господарського суду Львівської області Морозюка А. Я. та інших осіб. Листом від 29 грудня 2018 року ОСОБА_1 повідомлено, що наявності ознак кримінальних правопорушень, підслідних Національному антикорупційному бюро України, не виявлено.
ОСОБА_1 звертався до Державного бюро розслідувань у м. Львові із заявами про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань відносно суддів та інших осіб. Ці звернення належним чином розглянуті та про результати розгляду повідомлено заявника.
Позивач також звертався до Офісу Генерального прокурора щодо можливих неправомірних дій суддів Господарського суду Львівської області, арбітражного керуючого та з інших питань. Звернення були належним чином розглянуті.
Отже, усі державні органи, до яких звертався ОСОБА_1 щодо порушень його прав, пов`язаних із процедурою банкрутства, в межах своїх повноважень та компетенції розглянули заяви, скарги та інші звернення ОСОБА_1 , надали відповіді на них, що свідчить про відсутність бездіяльності таких органів та нездійснення ними належним чином функцій щодо захисту прав позивача.
Також не встановлено обставин, які б свідчили про незаконний вплив та тиск на позивача та членів його сім`ї з боку державних органів влади під час процедури банкрутства та після неї.
Наведене у своїй сукупності свідчить, що під час нового розгляду справи необхідно дослідити питання завдання моральної шкоди позивачу, яке він пов`язує із тривалістю розгляду судом справи про банкрутство, що, на його думку, є порушенням розумних строків її розгляду.
Під час нового розгляду справи судом встановлено, що ухвалою Господарського суду Львівської області від 20 вересня 2010 року затверджено реєстр вимог кредиторів, серед яких кредитори першої черги: ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Альфа-Банк». Загальна сума вимог першої черги – 4 385 152, 81 грн.
Постановою Господарського суду Львівської області від 20 жовтня 2010 року ФОП ОСОБА_1 визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Надлонка А. І.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 16 вересня 2014 року затверджено звіт ліквідатора в справі про банкрутство ФОП ОСОБА_1 , звільнено ФОП ОСОБА_1 від подальшого виконання вимог кредиторів – управління Пенсійного фонду України в Яворівському районі Львівської області на суму 2 798, 22 грн, Львівського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на суму 80, 63 грн, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на суму 948 794, 40 грн, припинено підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 та припинено провадження в справі № 28/32 про банкрутство ФОП ОСОБА_1 .
Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 28 січня 2015 року скасовано ухвалу Господарського суду Львівської області від 16 вересня 2014 року в справі № 28/32, відмовлено в задоволенні клопотання ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Надлонка А. І. про затвердження звіту ліквідатора, справу про банкрутство ФОП ОСОБА_1 надіслано Господарському суду Львівської області для розгляду на стадії судової процедури ліквідації.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 02 квітня 2015 року припинено провадження в справі № 28/32 в частині кредиторських вимог ПАТ «Альфа-Банк» на суму 2 251 612, 52 грн, а також виключено з ліквідаційної маси боржника транспортний засіб TOYOTA Corolla, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та земельну ділянку, яка знаходиться в с. Бартатів Городоцького району Львівської області, площею 1,0471 га, кадастровий номер 4620980800:06:000:0029; припинено провадження у справі № 28/32 в частині кредиторських вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на суму 3 445 353, 95 грн та розгляд справи відкладено на 21 квітня 2015 року.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 21 квітня 2015 року звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс банкрута ФОП ОСОБА_1 затверджено; звільнено ФОП ОСОБА_1 від подальшого виконання вимог кредиторів управління Пенсійного фонду України в Яворівському районі Львівської області на суму 2 798, 22 грн, Львівського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на суму 80, 63 грн, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на суму 948 794, 40 грн; підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 припинено; провадження в справі № 28/32 про банкрутство ФОП ОСОБА_1 припинено.
Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24 червня 2015 року ухвалу Господарського суду Львівської області в справі № 28/32 від 02 квітня 2015 року скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні заяви ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про зменшення розміру вимог кредитора у справі про банкрутство та клопотання ПАТ «Альфа-Банк» про припинення провадження в частині грошових кредиторських вимог банку в сумі 2 251 612, 52 грн та виключення з ліквідаційної маси боржника транспортного засобу TOYOTA Corolla, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та земельної ділянки, яка знаходиться в с.Бартатів, Городоцького району, Львівської області, площею 1, 0471 га, кадастровий номер 4620980800:06:000:0029, відмовлено, справу передано на розгляд до Господарського суду Львівської області на стадію ліквідації.
Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24 червня 2015 року вимоги апеляційної скарги ФОП ОСОБА_1 задоволено; ухвалу Господарського суду Львівської області в справі № 28/32 від 21 квітня 2015 року скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні клопотання ліквідатора боржника – арбітражного керуючого Надлонка А. І. про затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу банкрута відмовлено, справу передано на розгляд до Господарського суду Львівської області на стадію ліквідації.
Постановою Вищого господарського суду України від 13 жовтня 2015 року касаційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» залишено без задоволення, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 24 червня 2015 року (про скасування ухвали Господарського суду Львівської області в справі № 28/32 від 02 квітня 2015 року) залишено без змін.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 24 травня 2016 року в задоволенні клопотання про винесення окремої ухвали в порядку статті 90 Господарського процесуального кодексу (далі – ГПК) України та повідомлення відповідних органів про незаконні вимоги щодо сплати боргу відмовлено.
Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 20 липня 2016 року вказану вище ухвалу суду залишено без змін.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 01 серпня 2017 року в задоволенні клопотань ОСОБА_1 від 11 травня 2016 року та від 27 вересня 2017 року відмовлено, клопотання арбітражного керуючого Надлонка А. І. від 19 липня 2017 року за № 01-21/02-01/188 задоволено, затверджено оплату послуг арбітражного керуючого Надлонка А. І. в розмірі двох мінімальних заробітних плат за кожен місяць виконання повноважень арбітражного керуючого з моменту призначення в справі № 28/32, затверджено звіт про оплату послуг арбітражного керуючого Надлонка А. І. в розмірі 1 236 742, 00 грн. за весь період з 2010 – 2016 років, заяву арбітражного керуючого Худоногової Л. Ю. від 30 травня 2017 року за №182/01-09 задоволено, ліквідатором ФОП ОСОБА_1 призначено арбітражного керуючого Худоногову Л. Ю.
Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 28 серпня 2017 року ухвалу Господарського суду Львівської області від 01 серпня 2017 року залишено без змін, а апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 – без задоволення.
Постановою Вищого господарського суду України від 13 грудня 2017 року касаційну скаргу ФОП ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Господарського суду Львівської області від 01 серпня 2017 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 28 серпня 2017 року залишено без змін.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 27 листопада 2018 року, яку залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 19 грудня 2018 року та постановою Верховного Суду від 23 квітня 2019 року, провадження в справі про банкрутство ФОП ОСОБА_1 зупинено до перегляду в апеляційному порядку ухвали Господарського суду Львівської області про відмову в задоволенні заяви ФОП ОСОБА_1 про припинення провадження в справі через сплив строку тривалості ліквідаційної процедури.
Провадження в справі про банкрутство ФОП ОСОБА_1 поновлено ухвалою Господарського суду Львівської області від 08 серпня 2019 року.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 30 жовтня 2019 року заяву ПАТ «Кристалбанк» та клопотання ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено, здійснено заміну кредитора ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на правонаступників ПАТ «Кристалбанк» та ПАТ «Вектор Банк».
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 26 листопада 2019 року, яку залишено без змін ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 06 лютого 2020 року та, відповідно, залишено без задоволення апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 , клопотання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області задоволено; здійснено заміну кредитора управління Пенсійного фонду України в Яворівському районі Львівської області на правонаступника Городоцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Львівської області; здійснено заміну кредитора Городоцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області на правонаступника Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області. Цією ж ухвалою заяву Товариства з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) «Фінансова компанія «Омега Фактор» та заяву АТ «Кристалбанк» задоволено; здійснено заміну кредитора АТ «Кристалбанк» на правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Омега Фактор».
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 06 грудня 2019 року, яка набрала законної сили, прийнято відмову арбітражного керуючого Худоногової Л. Ю. від клопотань від 29 січня 2018 року за № 195/01 та від 05 березня 2018 року за № 298/01 про затвердження звіту арбітражного керуючого про нарахування та виплату основної грошової винагороди, відшкодування витрат, понесених ліквідатором за період виконання нею повноважень ліквідатора із закриттям провадження в частині розгляду вказаних клопотань. У задоволенні клопотання боржника від 13 березня 2018 року про винесення окремої ухвали щодо арбітражних керуючих Надлонка А. І. та Худоногової Л. Ю. відмовлено. Заяву арбітражного керуючого Худоногової Л. Ю. від 11 листопада 2019 року за № 249/02 задоволено. Клопотання ОСОБА_1 від 19 вересня 2019 року задоволено. Припинено процедуру ліквідації ФОП ОСОБА_1 та повноваження ліквідатора арбітражного керуючого Худоногової Л. Ю. Провадження в справі № 28/32 закрито.
У поданому клопотанні Туліка С. К. просив закрити провадження в справі № 28/32 на підставі пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 231 ГПК України у зв`язку з встановленням під час розгляду справи на стадії ліквідаційної процедури обставин, які є підставою для відмови у відкритті провадження. На думку заявника, доказами таких обставин є те, що заявлені кредиторські вимоги як ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», так і АТ «Альфа-Банк» про повернення кредитних коштів є вимогами, які не стосуються підприємницької діяльності ОСОБА_1 , а кредити у цих банківських установах були отримані боржником для споживчих потреб.
У зв`язку з введенням в дію Кодексу України з процедур банкрутства та згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень, з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі – Закон № 2343-XII). Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження в таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.
Саме з цієї підстави господарський суд припинив процедуру ліквідації ФОП ОСОБА_1 та закрив провадження в справі № 28/32.
Відповідно до частини другої статті 22 Закону № 2343-XII строк ліквідаційної процедури не може перевищувати дванадцяти місяців. Господарський суд може продовжити цей строк на шість місяців, якщо інше не передбачено цим Законом.
Ліквідаційну процедуру щодо ФОП ОСОБА_1 відкрито постановою Господарського суду Львівської області від 20 жовтня 2010 року, ухвалою суду від 18 жовтня 2011 року було продовжено строк ліквідаційної процедури на шість місяців, а закрито провадження в справі про банкрутство ухвалою Господарського суду Львівської області від 06 грудня 2019 року.
ФОП ОСОБА_1 звертався до Господарського суду Львівської області з клопотанням від 13 березня 2018 року, в якому просив звільнити його від подальшого виконання вимог кредиторів згідно з ухвалою про затвердження вимог кредиторів та закрити провадження в справі через сплив строку тривалості ліквідаційної процедури.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 25 жовтня 2018 року в задоволенні зазначеного клопотання відмовлено, оскільки боржником не доведено наявність обставин, які зумовлюють припинення провадження в справі про банкрутство, визначених статтею 40 Закону № 2343-XII в редакції, що діяла до 19 січня 2013 року. За висновками суду в разі порушення дванадцятимісячного строку, відведеного Законом № 2343-XII для ліквідаційної процедури, процесуальні наслідки не наступають. Судова процедура триває до повного завершення процедури ліквідації – продажу всього майна боржника, затвердження ліквідаційного балансу і звіту ліквідатора, внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про його припинення. Тобто провадження в справі продовжується.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 19 грудня 2018 року та постановою Верховного Суду від 23 квітня 2019 року ухвалу Господарського суду Львівської області від 25 жовтня 2018 року залишено без змін, апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 – без задоволення.
Зокрема Верховний Суд в постанові від 23 квітня 2019 року вказав, що Законом № 2343-XII не передбачено продовження строку ліквідаційної процедури більше ніж на шість місяців. Однак Закон № 2343-XII не містить також процесуального наслідку порушення строку процедури ліквідації, процесуальні наслідки не визначені. Тому суд продовжує провадження в справі. Колегія суддів Верховного Суду звернула увагу судів першої та апеляційної інстанцій під час подальшого провадження в справі про банкрутство на дотримання розумності строків розгляду справи задля уникнення порушень прав боржника та кредиторів, з метою здійснення всіх можливих заходів для уникнення порушень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція).
Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до пунктів 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення – право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. Одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18), у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2024 року в справі № 757/15525/22-ц, від 06 листопада 2024 року в справі № 757/30926/21-ц, від 23 жовтня 2024 року в справі №757/16729/21-ц та інших, зазначено про те, що правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначено, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Отже, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння (чи бездіяльність) особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.
Визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади майнової та моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Відповідно до пункту 7 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є розумні строки розгляду справи судом.
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Наявність або відсутність підстав для задоволення позову про відшкодування шкоди, завданої порушенням державою розумного строку розгляду справи, а також розмір такого відшкодування суд мав би оцінювати з урахуванням критеріїв, вироблених у практиці Європейського Суду з прав людини (далі –ЄСПЛ), серед яких: юридична та фактична складність справи; поведінка сторін, а також інших учасників судового процесу; поведінка держави, її органів; важливість результату судового процесу для особи, яка скаржиться на його надмірну тривалість (рішення від 29 вересня 2011 року в справі «Скороход проти України», заява № 47305/06, § 13, від 02 серпня 2010 року в справі «Федіна проти України», заява № 17185/02, § 78, від 18 червня 2009 року в справі «Пилипей проти України», заява № 9025/03, § 29, від 11 грудня 2008 року в справі «Лошенко проти України», заява № 11447/04, § 36, від 13 листопада 2008 року в справі «Кушнаренко проти України», заява № 18010/04, § 19, від 21 грудня 2006 року в справі «Мороз та інші проти України», заява № 36545/02, § 55, від 10 серпня 2006 року в справі «Кухарчук проти України», заява № 10437/02, § 33, від 08 листопада 2005 року в справі «Смірнова проти України», заява № 36655/02, § 66 та інші).
Для встановлення розумності строку розгляду конкретної справи ЄСПЛ визначив у своїй практиці кілька критеріїв, а саме: складність справи; поведінка скаржника; поведінка судових та інших державних органів; важливість предмета розгляду для заявника. Суд у своїй практиці неодноразово відзначав, що такий критерій є суб`єктивним і має трактуватись у кожному випадку, залежно він певних обставин. Розумність строку повинна оцінюватись через призму наведених вище критеріїв на предмет можливості розгляду справи протягом більш або менш тривалого строку. Тому навіть значна тривалість розгляду справи може бути визнана розумною, з урахуванням певних індивідуальних обставин. Тут слід приділити особливу увагу тому, які саме причини сприяли більш тривалому розгляду справи та пропуску строків, встановлених законодавством (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року в справі № 9901/120/19).
У справі «Латюк та інші проти України» (рішення від 27 жовтня 2022 року, заява № 23548/20) ЄСПЛ встановив, що тривалість відповідних цивільних проваджень була несумісною з вимогою «розумного строку» і в заявників не було ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку з цим. Суд повторно наголосив, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватися в контексті обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявників і відповідних органів державної влади, а також важливість предмета спору для заявників (також рішення в справі «Фрідлендер проти Франції», заява № 30979/96).
Аналіз практики ЄСПЛ щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. У кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.
Поняття розумних строків розгляду справи в контексті статті 6 Конвенції нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право ЄСПЛ є «автономним» і його тлумачення Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.
У пункті 1.6 Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 рік) з урахуванням положень статті 6 Конвенції, якою передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.
Стосовно критерію поведінки держави під час розгляду відповідної справи, то оцінка такої поведінки з боку суду, який розглядатиме справу про відшкодування шкоди, завданої порушенням державою гарантії розумного строку, має бути обмеженою та враховувати неможливість оцінювання в одній судовій справі діянь суду (судді) під час розгляду іншої справи.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).
Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц, від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».
Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації.
Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути:
(1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди;
(2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.
При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (див. пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17)).
Статтями 12 та 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь?які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Частиною першою статті 89 ЦПК України також встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановлені судами обставини і зміст позовних вимог ОСОБА_5 свідчать про обґрунтованість його вимог про компенсації моральної шкоди завданої надмірною тривалістю розгляду справи про банкрутство, які призвели до спричинення йому моральної шкоди, адже встановлено факт завдання позивачу моральної шкоди та наявність причинного зв`язку між такою шкодою і надмірною тривалістю розгляду справи, проте позивач не мотивував вказаний розмір компенсації моральної шкоди у 1 462 745 000 грн 00 коп. Тому суд першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції обґрунтовано визначив розмір грошової компенсації моральної шкоди в сумі 10 000 грн 00 коп., який є достатнім для покриття страждань позивача та не призводить до його збагачення, а відтак не завдає шкоди інтересам держави.
Колегія суддів звертає увагу, що органи, які визначені позивачем як відповідачі не є тими органами, через яких діє держава у спірних правовідносинах, та жодним нормативно-правовим актом не наділені повноваженнями здійснювати представництво інтересів держави у цій категорії справ. Відповідачем у подібних справах є саме держава Україна, а помилкове визначення органу, через який вона діє, не свідчить у цьому випадку про неналежність складу відповідачів, який би призвів до неправильного вирішення спору по суті (близький за змістом висновок викладено Верховним Судом у постанові від 15 лютого 2023 року в справі №461/3526/22 (провадження № 61-10053св22) за участю ОСОБА_5 )).
Відповідно до пункту 2 частини 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою.
Аналізуючи відповідні доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 , колегія суддів не убачає підстав для визнання заявленого ним головуючому судді в першій інстанції відводу, оскільки останній розглядаючи справу діяв в порядку, передбаченому ЦПК України, а мотиви відводу не давали підстав стверджувати про його упередженість.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданих апеляційних скарг, виходячи з меж їх доводів, відсутні. Доводи апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду першої інстанції. Відтак, апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а оскаржене рішення - без змін.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг, підстави для розподілу судових витрат, які пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції, а також щодо судових витрат особам, які подали апеляційні скарги, відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційні скарги ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 та Міністерства юстиції України, залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 23 вересня 2025 року.

Головуючий                                                                С.М. Копняк

Судді:                                                                        С.М. Бойко

                                                                               А.В. Ніткевич