ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
01 жовтня 2025 року
м. Київ
Справа № 207/4752/23
Провадження № 61-2537св25 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Ситнік О. М.,
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» - Явтух Олени Геннадіївни на рішення Південного районного суду м. Кам'янського Дніпропетровської області (раніше - Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області) від 20 лютого 2024 року в складі судді Скиби С. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2025 року  в складі колегії суддів Ткаченко І. Ю., Свистунової О. В., Пищиди М. М. 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
18 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 452 701,20 грн.
Вказував, що 17 жовтня 2019 року був прийнятий на роботу до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» (далі - АТ «ОГС «Дніпропетровськгаз») на посаду фінансового директора.
Наказом № 194-05/к був звільнений з посади у зв`язку з розірванням трудового договору за пунктом 5 статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Згідно з інформацією, що міститься в розрахунковому листі за липень 2023 року, йому нарахована вихідна допомога з компенсацією відпустки з урахуванням окладу та оплатою, виходячи з середнього заробітку.
Вказує, що розрахунок було проведено лише 09 серпня 2023 року. Сума його середньоденної заробітної плати згідно з розрахунковим листом за липень 2023 року, за 2 дні - 60 360,17 грн. Середньоденна заробітна плата за 1 день складає - 30 180,08 грн. Кількість робочих днів, що підлягають оплаті за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 липня 2023 року до 09 серпня 2023 року, складає 15 днів. Тому сума середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні становить: 15 х 30 180,08 грн = 452 701,20 грн.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
20 лютого 2024 року рішенням Південного районного суду м. Кам'янського Дніпропетровської області (раніше - Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області) позов задоволено частково.
Стягнуто з АТ «ОГС «Дніпропетровськгаз» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 433 187,70 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
29 січня 2025 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу АТ «ОГС «Дніпропетровськгаз» залишено без задоволення. Рішення Південного районного суду м. Кам'янського Дніпропетровської області (раніше - Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області) від 20 лютого 2024 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, щовідповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини в затримці розрахунку при звільненні позивача.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суди виснували, що позивач звільнений 19 липня 2023 року, повний розрахунок з ним здійснено 09 серпня 2023 року, що є порушенням статті 117 КЗпП України. Відповідач не надав доказів отримання позивачем заробітної плати в меншій сумі, без премії. Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 28 879,18 грн, виходячи з заробітної плати, де повним останнім місяцем є травень та червень 2023 року. Кількість днів затримки розрахунку при звільненні - 15 робочих днів. Середній заробіток за час затримки розрахунку складає: 28 879,18 грн х 15 = 433 187,70 грн. Стягнули з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 433 187,70 грн.
Апеляційний суд не прийняв до уваги доводи апеляційної скарги, що справа розглянута з порушенням правил територіальної підсудності, оскільки такі доводи не підтверджені належними доказами. Також зазначив, що інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду в суді першої інстанції, яким надана оцінка, тому додатковому правовому аналізу вони не підлягають.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
28 лютого 2025 року представник АТ «ОГС «Дніпропетровськгаз» - Явтух О. Г. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Південного районного суду м. Кам'янського Дніпропетровської області (раніше - Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області) від 20 лютого 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2025 року, в якій просить їх скасувати та направити справу на новий розгляд за належною підсудністю.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували статтю 28 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), не врахували правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2024 року в справі № 554/7669/21, відповідно до яких в нормах ЦПК України передбачено використання лише зареєстрованого місяця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи не має правового значення. Використання для встановлення конкретного суду за визначеною територіальною підсудністю фактичної адреси проживання матиме наслідком невизначеність під час вчинення окремих процесуальних дій, адже фактичне місце проживання може змінюватись чи не щодня. Крім того, особа може мати більш ніж одне фактичне місце проживання, але зареєстроване може бути лише одне місце проживання.
Заявниця зазначила, що місцем реєстрації ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 , що за територіальною підсудністю відноситься до Солом`янського районного суду м. Києва. Посилання позивача на те, що згідно з договором оренди він постійно проживає в Південному районні м. Кам`янське Дніпропетровської області, що відповідно до частини першої статті 28 ЦПК України дає йому право на звернення до Південного районного суду м. Кам'янського Дніпропетровської області (раніше - Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області), суперечить наведеним правовим позиціям, оскільки відповідно до них ОСОБА_1 мав подати позовну заяву до Солом`янського районного суду м. Києва за місцем своєї реєстрації.
Вказує, що неодноразово звертала увагу судів першої та апеляційної інстанцій на те, що позивач звернувся до Південного районного суду м. Кам'янського Дніпропетровської області (раніше - Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області) з порушенням територіальної підсудності, однак вказане судами проігноровано.
Доводи інших учасників справи
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
18 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Південного районного суду м. Кам'янського Дніпропетровської області (раніше - Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області) з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (т. 1, а. с. 2-6).
У позові ОСОБА_1 зазначив місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 2-6).
Також у позові позивач зазначив, що згідно з частиною першої статті 28 ЦПК України позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Вказував, що він постійно проживає в Південному районі м. Кам`янського Дніпропетровської області, так як його місце роботи знаходилося в м. Дніпрі, що підтверджується відповідним договором оренди (т. 1, а. с. 2-6).
Відповідно до договору оренди житлового приміщення від 01 серпня 2023 року ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1, а. с. 16, 17).
Згідно з копією паспорта серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 10, 11).
19 вересня 2023 року ухвалоюПівденного районного суду м. Кам'янського Дніпропетровської області (раніше - Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області) відкрито провадження в справі (т. 1, а. с. 1).
11 жовтня 2023 року представником АТ «ОГС «Дніпропетровськгаз» - Лещенко Г. О. було подано до Південного районного суду м. Кам'янського Дніпропетровської області (раніше - Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області) клопотання про продовження строків для підготовки та надання відзиву на позовну заяву, обґрунтовуючи це тим, що представнику відповідача необхідний час для отримання відповідей на запити до Відділу формувань та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради. У вказаному клопотанні зазначалося, що позивачем під час подання позовної заяви до Південного районного суду м. Кам'янського Дніпропетровської області (раніше - Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області) не доведено належними доказами місце перебування за адресою:  АДРЕСА_3 , оскільки належним доказом є документ на підтвердження декларування такого місяця перебування (т. 1, а. с. 24).
07 листопада 2023 року представником АТ «ОГС «Дніпропетровськгаз» - Явтух О. Г. було подано до Південного районного суду м. Кам'янського Дніпропетровської області (раніше - Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області) клопотання про витребування доказів від Державної прикордонної служби України щодо перетину державного кордону та повернення на територію України в період з 01 червня до 01 вересня 2023 року включно ОСОБА_1 та Відділу формувань та ведення реєстру територіальної громади міста Кам'янська міської ради щодо того, чи звертався ОСОБА_1 за здійсненням декларування/реєстрації місця проживання (перебування) та останнього зареєстрованого у встановленому законом порядку місця декларування та реєстрації місця проживання (перебування), дату такої реєстрації. У клопотанні заявниця вказувала, що на момент підписання договору оренди позивач знаходився за межами України, тому підпис на ньому не належить йому. Також у ньому зазначалося, що позивачем під час подання позовної заяви до Південного районного суду м. Кам'янського Дніпропетровської області (раніше - Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області) не доведено належними доказами місце перебування за адресою:  АДРЕСА_3 , оскільки належним доказом є документ на підтвердження декларування такого місяця перебування (т. 1, а. с. 36-39).
09 листопада 2023 року представником АТ «ОГС «Дніпропетровськгаз» - Явтух О. Г. було подано до Південного районного суду м. Кам'янського Дніпропетровської області (раніше - Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області) клопотання про призначення експертизи, на вирішення якої заявниця просила поставити питання: «Чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 у договорі оренди житлового приміщення від 01 серпня 2023 року особисто ОСОБА_1 чи іншою особою?». У клопотанні заявниця зазначила, що обставини, викладені в позовній заяві, викликали сумнів щодо їх достовірності, зокрема місце постійного проживання ОСОБА_1 , яке він підтверджує договором оренди квартири за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки позивач має офіційно зареєстроване місце проживання, що підтверджується відміткою в його паспорті. Зазначено, що вкрай важливим є вирішення питання територіальної підсудності вказаної справи (т. 1, а. с. 64-66).
14 листопада 2023 року ухвалою Південного районного суду м. Кам'янського Дніпропетровської області (раніше - Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області) у задоволенні клопотання представника АТ «ОГС «Дніпропетровськгаз» - Явтух О. Г. про витребування доказів відмовлено. Клопотання мотивовано тим, що витребування в Державної прикордонної служби України інформації про перетин кордону та повернення на територію України ОСОБА_1 з 01 червня до 01 вересня 2023 року включно; від Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади м. Кам`янського міської ради інформацію про фізичну особу ОСОБА_1 : «Чи зверталась вказана особа за здійсненням декларування реєстрації місця проживання (перебування)? Останнє зареєстроване у встановленому законом порядку місце декларування та реєстрації місця проживання (перебування) та дату такої реєстрації?», є недоцільним, оскільки предметом позову є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому витребуванні документи не можуть слугувати доказами в справі (т. 1, а. с. 77).
ОСОБА_1 працював у АТ «ОГС «Дніпропетровськгаз» з 17 жовтня 2019 року на посаді фінансового директора (т. 1, а. с. 19).
Наказом від 19 липня 2023 року № 194-05/к ОСОБА_1 звільнений у зв`язку з розірванням трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку припинення повноважень посадових осіб, на підставі пункту 5 статті 41 КЗпП України (т. 1, а. с. 14).
Розрахунок з позивачем було проведено 09 серпня 2023 року (т. 1, а. с. 15).
Станом на день звільнення відповідач не провів виплату позивачу всіх належних сум, що стало підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 433 187,70 грн.
Згідно з довідкою від 06 серпня 2024 року про розмір середньої заробітної плати ОСОБА_1 за два місяці, що передували звільненню (травень та червень 2023 року), його середньоденна заробітна плата складає 28 879,18 грн (т. 1, а. с. 222).
Кількість днів затримки розрахунку при звільненні - 15 робочих днів, середній заробіток за час затримки розрахунку складає: 28 879,18 грн х 15 = 433 187,70 грн.
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження у справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо територіальної підсудності
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Відповідно до статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Згідно із частиною першою статті 28 ЦПК України позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.
Саме на вказану норму ОСОБА_1 послався в позові, обґрунтовуючи підсудність справи Південному районного суду м. Кам'янського Дніпропетровської області (раніше - Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області), вказавши своє місце проживання за адресою:  АДРЕСА_3 (т. 1, а. с. 16, 17).
Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що підсудність справи визначається на момент пред`явлення позову.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, що діяла на час звернення з позовом у цій справі) місце перебування - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги.
У пункті 4 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 (в редакції, що діяла на час звернення з позовом у цій справі), визначено, що особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Згідно з частинами дев`ятою статті 187 ЦПК України якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2024 року в справі № 554/7669/21 (провадження № 61-5805сво23) вказано, що принцип територіальності забезпечує територіальне розмежування компетенції судів загальної юрисдикції і зумовлений потребою доступності правосуддя на всій території України. Принцип територіальності реалізується через правила територіальної юрисдикції (підсудності) справ. Правила територіальної підсудності визначають розмежування компетенції судів першої інстанції щодо розгляду справ, підвідомчих загальним судам, за територіальною ознакою. Крім того, правила  територіальної підсудності дають можливість визначити конкретний місцевий суд, який повинен розглядати справу як суд першої інстанції. Кожен місцевий чи апеляційний суд має свою територіальну юрисдикцію (підсудність), тобто поширює свою компетенцію на правовідносини, що виникли чи існують на певній території. Це є важливою гарантією для вирішення судових спорів у розумні строки в умовах ускладнення правових відносин і збільшення правових конфліктів. Порушення судами правил територіальної юрисдикції має наслідком обов`язкове скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд (стаття 378, пункт 6 частини першої статті 411 ЦПК України).
Суть підсудності за вибором позивача, або альтернативної підсудності, полягає у тому, що за визначеними критеріями цивільних справ позивачу дається можливість обрати з кількох передбачених у законі судів той суд, до якого він пред`являтиме свої позовні вимоги. Законодавець установлює вичерпний перелік позовів, на які поширюються правила цього виду підсудності, а також передбачає конкретні суди, до яких можна з такими вимогами звернутися. За загальним правилом територіальної підсудності суд є наближеним до місця знаходження відповідача, тобто тієї сторони у спорі, яка презюмується неправою. Правило підсудності за місцем знаходження відповідача стосовно доступності правосуддя є зручним саме для нього, а не для особи, яка звертається до суду за захистом.
Результат аналізу змісту вказаних норм дозволяє зробити висновок, що особа може мати декілька місць проживання/перебування. Водночас законодавством визначено необхідність проведення реєстрації (декларування) місця проживання/перебування особи, яка може бути здійснена тільки за однією адресою за її власним вибором, зокрема й на підставі договору оренди житлового приміщення. Реєстрація (декларування) місця проживання/перебування у встановленому порядку має значення для реалізації окремих прав особи, зокрема, під час вибору суду, якому підсудна справа. Положення частини першої статті 27, частини першої статті 28 ЦПК України імперативно встановлюють, що визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється з урахуванням зареєстрованого місця проживання або перебування фізичної особи - сторони у справі, якщо інше не передбачено законом. Зазначена вимога процесуального закону унеможливлює зловживання процесуальними правами при визначенні підсудності. Отже, в нормах ЦПК України передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи не має правового значення.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду в постанові від 24 червня 2024 року в справі № 554/7669/21 відступила від висновку щодо застосування частини першої статті 28 ЦПК України, викладеного в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2022 року в справі № 556/1395/21 (провадження  № 61-3887св20), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного від 12 лютого 2020 року в справі № 161/1246/18 (провадження № 61-35403св18), щодо визначення підсудності за фактичним місцем проживання або перебування позивача, відмінним від зареєстрованого.
ОСОБА_1 звернувся до Південного районного суду м. Кам'янського Дніпропетровської області (раніше - Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області) з позовом, що виник, на його думку, з трудових правовідносин, пославшись на право вибору підсудності згідно з частиною першою статті 28 ЦПК України, відповідно до якої такий позов може пред`являтися за його зареєстрованим місцем проживання чи перебування.
Вказав, що фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідним договором оренди, крім того зазначив, що постійно проживає в Південному районі м. Кам`янського Дніпропетровської області, так як його місце роботи знаходилося в м. Дніпрі. У зв`язку з  чим вважав, що справа підсудна Південному районному суду м. Кам'янського Дніпропетровської області (раніше - Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області).
Суд першої інстанції на день відкриття провадження в справі не встановив зареєстрованого місця проживання чи перебування позивача, та не взяв до уваги, що згідно з наявною в матеріалах справи копією паспорта ОСОБА_1  зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а наданий позивачем договір оренди, не містить інформації про реєстрацію його місця проживання чи реєстрацію його місця перебування.
Представник відповідача неодноразово зазначав, зокрема в клопотаннях від 11 жовтня, від 07 листопада та від 09 листопада 2023 року, про непідсудність справи Південному районному суду м. Кам'янського Дніпропетровської області (раніше - Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області) та наголошував, що позивач має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ,що підтверджується відміткою в паспорті, та те, що ним не доведено належними доказами місце перебування за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки належним доказом є документ на підтвердження декларування такого місця перебування.
Проте суд першої інстанції на вказані доводи не звернув уваги та не встановив порушення правил територіальної підсудності. Наданий позивачем договір оренди не містить інформації про реєстрацію його місця проживання чи реєстрацію його місця перебування. 
Відповідно до частини першої статті 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).
Верховний Суд зазначає, що звернення позивача до суду з позовом за місцем його перебування без підтвердження реєстрації не відповідає вимогами статті 28 ЦПК України.
Суд апеляційної інстанції не спростував доводи апеляційної скарги, зазначивши в постанові, що доводи апеляційної скарги про те, що справа розглянута з порушенням правил територіальної підсудності, не підтверджені належними доказами, не взяв до уваги статтю 378 ЦПК України.
Отже, висновок суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам цивільного процесуального закону, оскільки рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).
Суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.
Подібні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року у справі № 536/1267/18 (провадження № 61-1182св19).
Суди не врахували, що положення частини першої статті 28 ЦПК України імперативно встановлюють, що визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється з урахуванням зареєстрованого місяця проживання або перебування фізичної особи - позивача. Тому позови, наведені у частині першій статті 28 ЦПК України, не можуть пред`являтися за фактичним місцем проживання або перебування позивача, відмінним від зареєстрованого. Закон не пов`язує визначення підсудності залежно від розташування робочого місця позивача.
За таких обставин колегія суддів вважає обґрунтованими доводи касаційної скарги відповідача в оскаржуваній частині щодо порушення судами правил територіальної юрисдикції, який під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій заявляв про непідсудність справиПівденному районному суду м. Кам'янського Дніпропетровської області (раніше - Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області).
З наведених підстав колегія суддів Верховного Суду погоджується з доводами касаційної скарги про те, що судами не було враховано постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2024 року в справі № 554/7669/21 та не враховано висновок щодо застосування норм статті 28 ЦПК України.
Щодо предметної юрисдикції спору
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити у межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Верховний Суд висновує, що спір у цій справі виник між фінансовим директором та акціонерним товариством, у зв`язку з чим відносини сторін є корпоративними, тому справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, з огляду на таке. 
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, такі складові, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду господарських і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Під час визначення предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити з прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи тощо.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, такий суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення процесуальні закони не віднесли до юрисдикції інших судів.
Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (частина перша статті 43 Конституції України).
До трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (частина перша статті 3 КЗпП України).
Трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем-фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець-фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (речення перше частини першої статті 21 КЗпП України).
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (частина третя статті 21 КЗпП України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам під час укладення контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.
Відповідно до пункту 5 статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб.
Конституційний Суд України в абзацах другому та четвертому пункту 3.2 свого Рішення № 1-рп/2010 від 12 січня 2010 року в справі № 1-2/2010 за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України, посилаючись на положення законів, що регулюють цивільно-правові відносини, а саме частину першу статті 98 та частину першу статті 99 ЦК України, а також чинні на той час частину першу статті 23, пункт «г» частини п`ятої статті 41, частину першу статті 59 Закону України «Про господарські товариства» і частину п`яту статті 58 Закону України «Про акціонерні товариства», виснував, що підставою набуття виконавчим органом товариства повноважень є факт його обрання (призначення) загальними зборами учасників (акціонерів) або укладення із членом виконавчого органу товариства трудового договору, який від імені товариства може підписувати голова наглядової ради чи особа, уповноважена на те наглядовою радою.
Конституційний Суд України наголосив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово підтримувала ці висновки, зокрема, в постановах від 10вересня 2019 року в справі № 921/36/18, від 30 січня 2019 року в справі № 145/1885/15-ц, від 04 лютого 2020 року в справі № 915/540/16, від 14 червня 2023 року в справі № 448/362/22, від 06 вересня 2023 рокув справі № 127/27466/20, де також виснувала, що корпоративні права на участь в управлінні товариством його учасники реалізовують, зокрема, шляхом прийняття компетентним органом товариства рішення щодо припинення повноважень одноосібного виконавчого органу (директора). Таке рішення може мати наслідки для трудових відносин, але визначальними у таких ситуаціях є відносини корпоративні.
Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за пунктом 3 частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.
З огляду на цей припис перелік спорів, що виникають із корпоративних відносин і належать до юрисдикції господарських судів, не є вичерпним, й охоплює зокрема спори, пов`язані з управлінням юридичною особою. Стороною цих спорів не обов`язково є учасник такої особи. Спір щодо припинення трудового договору одноосібного виконавчого органу (директора) товариства з обмеженою відповідальністю є спором, який виник із корпоративних відносин, оскільки пов`язаний із реалізацію загальними зборами цього товариства їхньої компетенції щодо формування виконавчого органу та припинення його повноважень. Тому такий спір стосується управління юридичною особою і належить до юрисдикції господарського суду. Відсутність у позовній заяві обґрунтування позивачем, який є директором товариства, участі у відносинах управління останнім і їхнього припинення у разі задоволення позову не впливає на існування спору, пов`язаного з управлінням товариством (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року в справі № 448/362/22).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року в справі № 366/3222/21 зазначено, що керівник - це посадова особа, яка наділена адміністративною владою щодо очолюваного нею певного колективу працівників (службовців) і здійснює внутрішньоорганізаційне управління ним. Розрізняють керівників: лінійних - здійснюють комплексне управління об`єктом у цілому та всіма його підрозділами, функціональних - керують всередині організаційних структур виконанням певних функцій управління або елементами цих функцій.
Отже, категорія «керівник» є загальним поняттям, що вказує на особу, яка має функції управління.
Під поняттям «керівник підприємства», враховуючи функціональні повноваження, підпадають особи, які виконують обов`язки організаційно-розпорядчі (керівництво трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від форми власності) чи адміністративно-господарські (обов`язки з управління або розпорядження державним майном).
Управління товариством здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (частини перша, друга статті 97 ЦК) України. Частинами першою-четвертою статті 99 ЦК України передбачено, зокрема, що загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб.
Згідно з пунктом 23 частини першої статті другої Закону України від 27 липня 2022 року № 2465-IX «Про акціонерні товариства» (в редакції, чинній на момент звернення з позовом) посадові особи органів акціонерного товариства - фізичні особи - голова та члени наглядової ради або ради директорів, виконавчого органу, корпоративний секретар акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу акціонерного товариства (крім консультативного), якщо утворення такого органу передбачено законом або статутом акціонерного товариства.
З матеріалів справи вбачається, що 01 липня 2022 року між АТ «ОГС «Дніпропетровськгаз» та ОСОБА_1 було укладено контракт з додатком до нього, за пунктом 1.1. якого ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в товариство до складу Правління: членом Правління товариства на посаду директора фінансового, відповідно до рішення Наглядової ради товариства від 25 травня 2022 року (протокол № 25/05-2022) (т. 1, а. с. 166-171).
Розділом 2 контракту від 01 липня 2022 року передбачені права та обов`язки сторін.
Відповідно до пункту 2.1. розділу 2 контракту працівник зобов`язаний:
2.1.1. Виконувати роботу, визначену цим контрактом.
2.1.2. Виконувати обов`язки члена правління, головними з яких є:
2.1.2.1. Діяти в інтересах товариства добросовісно, розумно та не перевищувати своїх повноважень.
2.1.2.2. Керуватися у своїй діяльності чинним законодавством країни, статутом товариства, положенням про правління, внутрішніми документами товариства.
2.1.2.3. Виконувати рішення прийняті загальними зборами акціонерів, наглядовою радою товариства.
2.1.2.4. Особисто брати участь у засіданнях правління, а за запрошенням (на вимогу) Наглядової ради - у засіданнях Наглядової ради, у чергових та позачергових загальних зборах акціонерів товариства. Завчасно повідомляти голову правління про неможливість участі у засіданнях правління із зазначенням причини.
2.1.2.5. Під час дії цього контракту та протягом 5 років після його припинення не розголошувати конфіденційну інформацію, включаючи комерційну таємницю та конференційну інформацію, яка стала відомою у зв`язку з виконанням функції та обов`язків, особам, які не мають доступу до такої інформації, а також не використовувати її у своїх інтересах або в інтересах третіх осіб.
2.1.2.6. Виконувати обов`язки (роботу), а саме організацію заходів з: розрахунку та економічного обґрунтування тарифів та послуги, собівартості та прибутку в цілому, по видах діяльності та по проектах; підготовки звітності регулятору та взаємодія з ним під час перевірок; методологічної підтримки у підготовці проекту бюджету підприємства (операційних та капітальних витрат); дотримання лімітів витрат та платежів згідно затвердженого бюджету; розміщення вільних коштів підприємства у фінансових установах; аналіз та контроль економічної доцільності експлуатації непрофільних активів та виконання інших обов`язків передбачених посадовою інструкцією та/або розпорядчим актом про розподіл обов`язків, іншими внутрішніми документами товариства, які регулюють діяльність працівника, статутом товариства, положенням про правління, чинним законодавством України.
2.1.2.7. Дотримуватись трудової і виборчої дисципліни в товаристві, добросовісно виконувати свої обов`язки за цим контрактом.
Відповідно до пункту 2.4. розділу 2 контракту працівник має право:
2.4.1. Отримувати повну, достовірну та своєчасну інформацію про товариство, необхідну для виконання своїх функцій.
2.4.2. В межах визначених повноважень самостійно та у складі правління вирішувати питання поточної діяльності товариства.
2.4.3. Діяти від імені товариства на підставі довіреності, виданої головою правління (виконуючим обов`язки голови правління).
2.4.4. Вносити пропозиції, брати участь в обговоренні та голосувати з питань порядку денного на засіданнях правління.
2.4.5. Вимагати скликання засідань правління та вносити питання до порядку денного засідання.
2.4.6. Надавати у письмовій формі зауваження до рішень правління.
2.4.7. Знайомитись з підготовленими до засідання матеріалами, збирати та аналізувати додаткову інформацію, у разі необхідності отримувати консультації фахівців тощо.
2.4.8. Очолювати відповідний напрям роботи та спрямовувати діяльність відповідних структурних підрозділів товариства відповідно до розподілу обов`язків між членами правління.
2.4.9. Мати інші права, передбачені положенням про правління, статутом товариства, чинним законодавством, внутрішніми документами і положеннями товариства та цим контрактом.
2.4.10. На оплату своєї праці.
2.4.11. На належні та безпечні умови праці.
2.4.12. Вимагати від товариства виконання зобов`язань за цим контрактом.  
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 81 Закону України від 27 липня 2022 року № 2465-IX «Про акціонерні товариства» (далі - Закон № 2465-IX) (в редакції, яка була чинна на момент звернення з позовом до суду) виконавчий орган акціонерного товариства (далі - виконавчий орган) здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу належить вирішення всіх питань, пов`язаних з керівництвом поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів та наглядової ради. Виконавчий орган підзвітний загальним зборам і наглядовій раді, організовує виконання їх рішень. Виконавчий орган діє від імені товариства у межах, встановлених статутом акціонерного товариства і законом. Виконавчий орган може бути колегіальним (правління, дирекція) або одноосібним (директор, генеральний директор). Членом виконавчого органу може бути будь-яка фізична особа, яка має повну цивільну дієздатність і не є членом наглядової ради цього товариства. Не можуть бути обрані до складу виконавчого органу особи, визнані за рішенням суду винними у порушенні вимог статті 89 цього Закону. Зазначене обмеження застосовується протягом трьох років з дати виконання такого рішення суду. Порядок роботи, права та обов`язки членів виконавчого органу, а також виплати їм винагороди визначаються цим Законом, іншими актами законодавства, статутом акціонерного товариства, положенням про виконавчий орган товариства та/або положенням про винагороду членів виконавчого органу, а також договором або контрактом, що укладається з кожним членом виконавчого органу. Від імені товариства договір або контракт підписує голова наглядової ради чи особа, уповноважена на таке підписання наглядовою радою.
Відповідно до абзаців другого, третього та четвертого частини першої статті 84 Закону № 2465-IX повноваження члена виконавчого органу припиняються за рішенням наглядової ради, якщо статутом акціонерного товариства це питання не віднесено до компетенції загальних зборів. Підстави припинення повноважень голови та/або члена виконавчого органу встановлюються законом, статутом акціонерного товариства, а також контрактом, укладеним з головою та/або членом виконавчого органу. Повноваження члена виконавчого органу припиняються також: 1) у випадку, передбаченому частиною третьою статті 88 цього Закону; 2) у разі набрання законної сили рішенням суду, за яким члена виконавчого органу визнано винним у порушенні вимог статті 89 цього Закону.
Отже, укладений між акціонерним товариством та членом виконавчого органу договір або контрактпороджує між особами, яких воно стосується, корпоративні відносини.
Ці корпоративні відносини також є підставою для виникнення відносин представництва товариства перед третіми особами, а також трудових відносин, що регулюються законодавством про працю, та виникають у зв`язку з укладенням в установленому порядку з одноосібним виконавчим органом (членом колегіального виконавчого органу) трудового договору (контракту).
Такий трудовий договір (контракт) може визначати окремі аспекти діяльності одноосібного виконавчого органу (члена колегіального виконавчого органу) як працівника товариства, зокрема, строк здійснення ним повноважень; права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальну); умови матеріального забезпечення; умови звільнення з посади (зокрема дострокового).
У обох випадках - коли особу обрано до складу виконавчого органу (між товариством та особою встановлені відносини управління товариством) та укладено трудовий договір (встановлені трудові відносини) і коли існують тільки відносини з управління товариством без укладення трудового договору - саме відносини з управління товариством, у яких директору надані відповідні повноваження, за здійснення яких він несе встановлену законом відповідальність, становлять основу відносин між товариством та цією особою.
Позовні вимоги про визнання трудових правовідносин припиненими, або про звільнення, або про припинення трудових правовідносин та / або правовідносин представництва у такому спорі спрямовані насамперед на припинення правовідносин з управління, які існують між директором та товариством (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі № 127/27466/20).
Встановлено, що ОСОБА_1 працював у АТ «ОГС «Дніпропетровськгаз» з 17 жовтня 2019 року на посаді фінансового директора, з якої його було звільнено наказом від 19 липня 2023 року № 194-05/к у зв`язку з розірванням трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку припинення повноважень посадових осіб на підставі пункту 5 статті 41 КЗпП України.
Тобто спір виник щодо фінансового директора, відносини сторін у всій їх повноті є корпоративними, тому підвідомчий господарським судам спір неправомірно розглянутий судами загальної юрисдикції.
Судам слід було закрити провадження в справі, оскільки спір не підлягає розгляду в порядку цивільного, а має розглядатися в порядку господарського судочинства.
Обґрунтованість позовних вимог по суті має оцінити господарський суд під час розгляду справи, тому доводи касаційної скарги Верховний Суд не досліджує.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
На підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року в справі № 676/7428/19 (провадження № 61-361сво22) зазначено, що тлумачення частини третьої статті 400, частини другої статті 414 ЦПК України свідчить, що суд касаційної інстанції перевіряє дотримання загальними судами правил юрисдикції незалежно від наявності відповідних доводів у касаційній скарзі; при встановленні порушення правил юрисдикції загальних судів, суд касаційної інстанції закриває провадження у справі повністю або у відповідній частині позовних вимог. У разі встановлення судом, що позовні вимоги повинні розглядатися в господарському судочинстві, суд закриває провадження у справі (повністю або частково), незалежно від доводів касаційної скарги. Розгляд позовних вимог у порядку цивільного судочинства по суті в такому випадку є неможливим.
Судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги (частина перша та друга статті 414 ЦПК України).
У разі закриття судом касаційної інстанції провадження в справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача постановляє в порядку письмового провадження ухвалу про передачу справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків закриття провадження щодо кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, чи передачі справи частково на новий розгляд або для продовження розгляду. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору (частина четверта статті 414 ЦПК України).
Касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, судові рішення скасувати, провадження в справі закрити, повідомити позивача, що розгляд цієї справи належить до юрисдикції господарського суду.
Щодо розподілу судових витрат
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141, 142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття провадження в справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), зокрема в апеляційній та касаційній інстанціях (пункт 5 частини першої статті 7 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір»).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 травня 2024 року в справі № 760/30077/19 зазначила, що в разі закриття провадження в справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд касаційної інстанції наділений повноваженнями постановити за заявою позивача ухвалу про її передачу для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, а тому її розгляд не закінчується і продовжується компетентним судом, до юрисдикції розгляду якого вона віднесена законом.
У такому випадку остаточний розподіл судових витрат, зокрема й відшкодування стороні, на користь якої буде прийняте рішення по суті спору, вирішуватиметься судом за результатами розгляду справи. Таке вирішення питання про повернення судового збору буде відповідати балансу інтересів держави на отримання компенсації витрат за проведення судового розгляду та здійснення судочинства, а також інтересам особи на фактичне здійснення самого правосуддя.
Задоволення клопотання про повернення судового збору судом, до юрисдикції якого не віднесений розгляд певної категорії справ, здійснюватиметься не судом, встановленим законом у розумінні статті 6 Конвенції.
У таких випадках повернення судового збору з державного бюджету унеможливить розподіл судових витрат між сторонами за результатами розгляду справи, що суперечитиме принципу відшкодування судових витрат сторони, на користь якої прийняте судове рішення, за рахунок сторони, проти якої постановлено рішення.
Отже, щоб повернення судового збору у випадку закриття провадження у справі відповідало принципам верховенства права, добросовісності, справедливості та розумності, це процесуальне питання слід вирішувати після закінчення встановленого частиною першою статті 256 ЦПК України строку на подання заяви про направлення справи для продовження розгляду судом за встановленою юрисдикцією.
Керуючись статтями 255, 389, 400, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» - Явтух Олени Геннадіївни задовольнити частково.
Рішення Південного районного суду м. Кам'янського Дніпропетровської області (раніше - Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області) від 20 лютого 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2025 рокускасувати.
Провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні закрити.
Повідомити  ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції господарського суду.
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Південного районного суду м. Кам'янського Дніпропетровської області (раніше - Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області) від 20 лютого 2024 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2025 року втрачають законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач | О. М. Ситнік
Судді: | В. М. Ігнатенко
| С. О. Карпенко
| В. В. Сердюк
| І. М. Фаловська