ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/38498/23                                            Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Панченко Н.Д.,                                                                                                                                                               Суддя-доповідач Кобаль М.І.       

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 листопада 2025 року                                                                                   м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                            Сорочка Є.О., Чаку Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві    на рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1     до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві    про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві    (далі по тексту - відповідач, ГУ ПФУ у місті Києві) в якому просив:
- визнати протиправними дії ГУ ПФУ у місті Києві щодо невиплати сум індексації пенсії позивачу ;
- зобов`язати ГУ ПФУ у місті Києві, з 01.03.2022 та з 01.03.2023, виплачувати ОСОБА_1 нараховані суми індексації пенсії, встановлені постановами Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 № 118   та   від 24.02.2023 №168, відповідно, без будь яких обмежень їх розміру.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року значений позов задоволено.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо не виплати сум індексації пенсії ОСОБА_1     у 2022, 2023 роках.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві, починаючи з 01.03.2022 та із 01.03.2023 виплатити ОСОБА_1 ,    нараховані суми індексації пенсії, встановлені постановами Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 № 118   та   від 24.02.2023 №168, відповідно.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення - скасувати, виходячи з наступного. 
Пунктом 4 ч. 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1     отримує пенсію, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»,  та перебуває на обліку ГУ ПФУ в м.Києві. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2022 у справі №640/2726/22 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, починаючи з 01.04.2019, перерахувати і виплатити ОСОБА_1 пенсію з урахуванням 77 % грошового забезпечення, зазначеного у довідці від 17.08.2021 №7630, без обмеження максимальним розміром (з урахуванням фактично виплачених сум). 
Після проведеного перерахунку пенсії, на виконання вище зазначеного судового рішення, починаючи з 01.04.2019, пенсійним органом основний розмір пенсії обраховано із 77% грошового забезпечення, припинено виплату щомісячної доплати до пенсії у розмірі 2000,00 грн., згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб» від 14 липня 2021 року № 713 та обмежено виплату  максимальним розміром.
21.07.2023 року ОСОБА_1 звернувся до пенсійного органу із заявою, в якій просив перерахувати пенсію.
Листом №2600-0202/8-155526 від 09.08.2023 ГУ ПФУ в м. Києві повідомило позивача, що з 01.09.2023 розмір пенсії останнього переглядався та становить 21879,55 грн. Крім того, відповідач зазначив, що виплата заборгованості буде виплачена позивачу в порядку черговості, в межах бюджетних асигнувань виділених на зазначену мету.
Не погоджуючись з діями пенсійного органу, позивач звернувся з даним позовом до суду  за захистом своїх прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право та виплату, з 01.03.2022 та з 01.03.2023,  нараховані суми індексації пенсії, встановлені постановами Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 № 118   та   від 24.02.2023 №168, відповідно.
Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.
Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
У даному випадку, спірними є питання щодо:
1) виплати ОСОБА_1 пенсії без обмеження максимальним розміром, з урахуванням нарахованої індексації та інших щомісячних доплат, з 01.03.2022 та з 01.03.2023;
2) виплати ОСОБА_1 пенсії, з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №118 «Про індексацію пенсії та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2022 році»   та   постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2023 №168 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році».

1. Щодо обмеження максимальним розміром виплати пенсії позивача, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини 7 статті 43 Закону у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII (чинній з 01 січня 2016 року по 20 грудня 2016 року) максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. 
Тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 грн.
Водночас, Рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016   визнано такими, що не відповідають  Конституції України (є неконституційними), положення частини сьомої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-XII, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 грн
У вказаному Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що норми-принципи частини п`ятої статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто, заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, у зв`язку, зокрема, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені.
Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення суду конституційної юрисдикції передбачено, що положення частини сьомої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня  ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Таким чином, починаючи з 20 грудня 2016 року відсутня частина сьома статті 43 в Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2021 року у справі №300/633/19 та від 21 вересня 2021 року у справі №370/2610/17.
До того ж, в указаних постановах   суд касаційної інстанції підкреслив, що Рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016  визнано такими, що не відповідають Конституції України   (є неконституційними), положення Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»  зі змінами, а саме: частину сьому статті 43, а тому внесені у подальшому Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VIII (набрав чинності 01 січня 2017 року) зміни до частини сьомої   статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії), яка визнана неконституційною і втратила чинність, самі по собі не створюють підстав для такого обмеження.
У цьому контексті Верховний Суд зауважив, що буквальне розуміння змін внесених   Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VIII  з урахуванням   Рішення Конституційного Суду України №7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року  дозволяє стверджувати, що у   Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»   відсутня частина сьома статті 43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів і цифр є нереалізованими.
Викладене, у свою чергу, свідчить, що наразі   стаття 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»   не містить положення про те, що максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів.
Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону, десятьма   прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, вперше введено в дію   Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», який набрав чинності 01 жовтня 2011 року.
Цим Законом внесено зміни у статтю 43 Закону шляхом викладення її в редакції   Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».
Тобто, положення частини сьомої статті 43 Закону та положення частини першої   статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» (у частині поширення її дії на Закон), прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону) та є однаковими за змістом.
Конституційним Судом України у Рішенні від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016 надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців) та визнано таким, що не відповідає   статті 17 Конституції України   положення частини сьомої статті 43 Закону.
Водночас, положення статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» (у частині поширення її дії на Закон), які дублюють зміст частини сьомої статті 43 Закону, тобто є однопредметними правовими нормами, які прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин - змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.
Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин наявна колізія між Законом з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016, та   Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи»  - у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2018 року у справі №812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
У постанові від 13 лютого 2019 року, що прийнята Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі №822/524/18 із посиланням на положення статей 1,   8,   92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок про те, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Зважаючи на викладене, у цій справі застосуванню підлягають норми Закону з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016, а не норми Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 16 грудня 2021 року у справі №400/2085/19, від 27 січня 2022 року у справі №240/7087/20, від 18 травня 2022 року у справі №380/12337/20, від 09 лютого 2023 року у справі №620/4148/20.
Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що Рішенням Конституційного Суду України від 12 жовтня 2022 року №7-р(ІІ)/2022 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), приписи статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 8 липня 2011 року №3668-VI зі змінами, що поширюють свою дію на Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року №2262-ХІІ, в тім, що вони не забезпечують соціальних гарантій високого рівня, які випливають зі спеціального юридичного статусу громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також осіб, що збройно захищають суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність України під час агресії Російської Федерації проти України, розпочатої в лютому 2014 року.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність правових підстав у ГУ ПФУ в м. Києві для обмеження пенсії ОСОБА_1 максимальним розміром, яка перерахована пенсійним органом на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2022 у справі №640/2726/22, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

3. Щодо позовних вимог в частині зобов`язати ГУ ПФУ у місті Києві, з 01.03.2022 та з 01.03.2023, виплачувати ОСОБА_1 нараховані суми індексації пенсії, встановлені  постановами Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 № 118 та від 24.02.2023 №168, колегія судів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Так, за результатом розгляду справи № 400/6254/24 як зразкової, Верховний Суд дійшов висновку, що перерахунок пенсії військовослужбовця, на підставі рішення суду, з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за спеціальним званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом  на 1 січня 2021 року, 1 січня 2022 року, 1 січня 2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до   постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», є таким перерахунком пенсії з підвищенням, який відповідно до абзацу третього пункту 1   постанови Кабінету Міністрів України від 14 липня 2021 року № 713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб»  та  постанов Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року № 118 «Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2022 році», та  від 24 лютого 2023 року № 168 «Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році», є правомірною підставою для невиплати доплати до пенсії в розмірі 2000,00 грн. та індексації за 2022, 2023 роки.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2025 року, рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 грудня 2024 року у зразковій справі № 400/6254/24 залишити без змін.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до перерахунків пенсії позивача від 01.03.2022 року та 01.03.2023 року, індексація пенсії за 2022-2023, відповідно до  постанов Кабінету Міністрів України № 118, № 168 нарахована у відповідних розмірах (а.с.7).
Також, зазначений перерахунок містить відомості про те, що основний розмір пенсії ОСОБА_1 становить: 77 % грошового забезпечення, у розмірі 28   415,00 грн., з урахуванням індексації, та з урахуванням обмеження максимальним розміром пенсії - 21   879,55 грн.  (а.с.7).
З урахуванням висновків викладених в зразковій справі №400/6254/24, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність законних підстав для виплату нарахованої суми індексації позивачу за 2022-2023 роки, оскільки відповідачем проведена вказана індексація,  проте протиправно обмежена виплата максимальним розміром.
Натомість, судом першої інстанції не надано оцінку в цій частині та помилково зобов`язано ГУ ПФУ у місті Києві, з 01.03.2022 та з 01.03.2023, виплачувати ОСОБА_1  нараховані суми індексації пенсії, встановлені постановами Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 № 118   та   від 24.02.2023 №168.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції було не повно встановлено обставини у справі та прийнято рішення з порушенням норм матеріального права в цій частині.
Згідно із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Отже, в даному випадку, належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання ГУ ПФУ в м. Києві здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_2 , відповідно до вимог  Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», без її обмеження максимальним розміром, починаючи з 01.03.2022 року, з урахуванням раніше виплачених сум.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частинами 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями  та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб  юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).
Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу суду, з огляду на зазначене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Згідно з п. 2 ч. 5  ст. 328 КАС України  не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
Керуючись ст.ст. 242, 257, 260, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві -  задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року - скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги  ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві щодо обмеження виплати пенсії максимальним розміром пенсії ОСОБА_1 , починаючи з 01.03.2022 року. 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у місті Києві (ЄДРПОУ 42098368) здійснити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) перерахунок та виплату пенсії, відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», без її обмеження максимальним розміром, починаючи з 01.03.2022 року, з урахуванням раніше виплачених сум
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає, відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                           М.І. Кобаль

Судді:                                                                                                 Є.О. Сорочко

                                                                    Є.В. Чаку

Повний текст виготовлено 12.11.2025 року