ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
03 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 522/8195/22
 
провадження № 61-374св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивач –Обслуговуючий кооператив «ЕКОДОМ-1»,
відповідач –ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 ,
третя особа –ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 червня 2024 року у складі судді Шенцевої О. П. та постанову Одеського апеляційного суду від 14 листопада                      2024 року у складі колегії суддів: Коновалової В. А., Лозко Ю. П., Карташова О. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2022 року Обслуговуючий кооператив «ЕКОДОМ-1» (далі – ОК«ЕКОДОМ-1») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , третя особа – ОСОБА_3 , про визнання договору недійсним.
 
Позовна заява мотивована тим, що 24 жовтня 2019 року під час підготовки та поданя до Міністерства юстиції України скарги йому стало відомо, що 21 лютого 2017 року невстановленими особами від імені ОК «ЕКОДОМ-1», в особі голови кооперативу Корнієнко (Дзюби) Н. О. та ОСОБА_1 підписаний договір про сплату пайових внесків у ОК «ЕКОДОМ-1» № 21, згідно з умовами якого кооператив зобов`язався організувати будівництво дворівневого підземного паркінгу у багатоповерховому будинку з підземним паркінгом та вбудовано-прибудованими громадськими приміщеннями на АДРЕСА_1 за рахунок внесків учасника та внесків інших асоційованих членів, здати його в експлуатацію, передати учаснику паркомісце (секція 1, поверх 2, загальна площа 17 кв. м, номер 21) в об`єкті будівництва.
01 березня 2017 року відповідачу видано довідку про повну оплату за договором                № 22/03/2017, та між сторонами укладено акт прийому-передачі. Позивач вважав ці документи підробленими, тому звернувся до відділу поліції.
У кримінальному провадженні допитано свідка ОСОБА_4 , згідно з показаннями якої із ОСОБА_1 вона знайома та перебувала в ділових відносинах, договір підписаний за допомогою факсиміле, кошти вона не отримувала. Так само їй не відомо хто підписав довідку та акт.
Сторони не погоджували використання факсиміле, тому наявність факсимільного відтворення підпису ОСОБА_4 суперечить частині третій статті 207 ЦК України. Умови договору не виконувалися. Рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 скасоване наказом Міністерства юстиції України, який на разі оскаржується відповідачем (справа №757/20926/20-ц).
Право власності на те ж паркомісце зареєстроване за ОСОБА_3 , тому оскаржуваний договір викликає суперечності між ОК «ЕКОДОМ-1»                                                  та ОСОБА_3 , що може спричинити пред`явлення матеріальних претензій третьої особи до кооперативу.
 
Ураховуючи викладене, ОК «ЕКОДОМ-1» просив суд визнати недійсним договір про сплату пайових внесків від 21 лютого 2017 року № 21.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 червня 2024 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року, у задоволенні позову ОК«ЕКОДОМ-1» відмовлено.
 
Судові рішення мотивовано тим, що позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими, оскільки жодні права, інтереси чи свободи ОК «ЕКОДОМ-1» не порушені, так як на сьогодні право власності на предмет оспорюваного договору належить третій особі – ОСОБА_3 . 
Оспорюючи договір про пайову участь, ОК «Екодом-1» зазначає про можливі матеріальні претензії  ОСОБА_3  до кооперативу. Однак розгляд позову                         з вимогами на майбутнє не передбачений чинним цивільним процесуальним законодавством.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у січні 2025 року до Верховного Суду,                                              ОК «ЕКОДОМ-1», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить оскаржувані рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права до спірних правовідносин, оскільки саме ОК «ЕКОДОМ-1» в оспорюваному договорі про сплату пайових внесків зазначений як одна зі сторін цього договору, що вже передбачає можливість захисту своїх прав та законних інтересів у разі їх порушення у зв`язку з умовами договору.
Крім того, оспорюваний договір містить певні зобов`язання ОК «ЕКОДОМ-1» перед  ОСОБА_1  у разі його невиконання. Однак спірний договір укладений з порушенням норм матеріального права та зобов`язує ОК «ЕКОДОМ-1» безпідставними обов`язками, зокрема тими, які взагалі не відносяться до його волі та можливостей, адже, фактично, такий договір ним не укладався.
Також суди попередніх інстанцій не врахували того, що ОСОБА_1  не виконав зобов`язання за оспорюваним договором, оскільки на розрахунковий рахунок ОК «ЕКОДОМ-1» кошти від нього не надходили, що підтверджується звітом про фактичні результати виконаних погоджених аудиторських процедур стосовно фінансової інформації ОК «ЕКОДОМ-1» та висновком експерта судово-економічної експертизи від 27 лютого 2023 року                       № 22.12/04.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У квітні 2025 року представник ОСОБА_2 – адвокат Заяць К. В., подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу з пропуском строку та клопотанням про поновлення цього строку, яке колегія суддів вважає обґрунтованим та поновлює заявнику строк для подання відзиву. У відзиві заявник вказує, що викладені в касаційні скарзі доводи є безпідставними, не спростовують правильності вирішення судами спору, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без змін.
 
Ураховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 41-43 постанови від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження           № 14-184цс20), у пунктах 20-22 постанови від 14 грудня 2022 року у справі                                 № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22), колегія суддів залишає без розгляду подані сторонами відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив та додаткові пояснення у справі, оскільки вони по суті є штучним поданням додаткових відзиву та доповнень до касаційної скарги поза межами визначеного процесуального строку.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. 
 
09 квітня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОК «ЕКОДОМ-1» вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 06 вересня                    2023 року у справі № 760/17256/19-ц, від 15 листопада 2023 року у справі                                   № 523/12199/19, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Касаційна скарга ОК «ЕКОДОМ-1» задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
 
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
 
Суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження                   № 61-20968сво21)).
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
 
За змістом пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.
 
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
У частині першій статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою–третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Згідно із частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.
 
Разом із тим, виходячи зі змісту статті 215 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
 
При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).
 
У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
 
Разом із тим, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17).
 
У пункті 56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) містяться висновки про те, що вимоги особи, яка в судовому порядку домагається застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо ж повернення майна відчужувачу не відновлює права позивача, то суд може застосувати інший ефективний спосіб захисту порушеного права в межах заявлених позовних вимог (схожий за змістом висновок викладено в пункті 8.49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 (провадження № 12-1гс23)).
 
У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами попередніх інстанцій встановлено та не спростовано матеріалами справи й сторонами те, що на час розгляду справи судом першої інстанції власником паркомісця, яке є предметом спірного договору, є  ОСОБА_3 .
 
Оспорюючи договір про пайову участь, ОК «ЕКОДОМ-1» зазначає про можливі матеріальні претензії  ОСОБА_3 до нього, однак не вказує, яким чином його права будуть захищені при визнанні договору недійсним.
 
Наслідками недійсності договору є реституція, тобто повернення сторін до попереднього стану, однак право власності на предмет оспорюваного договору (паркомісце) належить ОСОБА_3 , тобто визнання недійсним договору, укладеного між ОК «ЕКОДОМ-1», та ОСОБА_1 , не матиме наслідком повернення майна у власність позивача, оскільки він на час розгляду справи судом першої інстанції не є власником зазначеного майна.
 
Ураховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновком суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про те, що не вбачається порушення суб`єктивного цивільного права (інтересу) ОК «ЕКОДОМ-1» та невизнання чи оспорення його для того, щоб застосувати такий спосіб захисту, як визнання правочину недійсним. Визнання оспорюваного договору недійсним не призведе до повернення сторін до попереднього стану, а підстав для захисту прав позивача від можливих претензій Матвєєвої Т. В. не встановлено, тому відсутні підстави для задоволення позову ОК «ЕКОДОМ-1».
 
Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дослідили всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надали їм належну оцінку, правильно визначили характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшли обґрунтованого висновку про залишення позову                          ОК «ЕКОДОМ-1»без задоволення.
 
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання в касаційній скарзі.
 
До побідних висновків за участю того самого позивача і подібного предмета спору Верховний Суд дійшов у постанові від 02 квітня 2025 року у справі № 522/8107/22 (провадження № 61-14645св24).
 
Доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та встановленим судом обставинам, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявниками норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
 
Наведені у касаційній скарзі заявників доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1» залишити без задоволення.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 червня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                     Р. А. Лідовець
І. Ю. Гулейков 
Д. Д. Луспеник