ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 р. 	Справа № 520/8448/25	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Чалого І.С. ,  Ральченка І.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2025, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., повний текст складено 22.05.25  по справі № 520/8448/25
за позовом                                       ОСОБА_1  
до                                      Військової частини НОМЕР_1  
про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення моральної шкоди
ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд про: визнання протиправним та скасування наказу від 30.03.2025 року за №262 командира Військової частини НОМЕР_1 в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності, а саме накладення дисциплінарного стягнення, передбаченого пунктом «в» статті 48 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, «сувора догана» відносно начальника служби військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_1 ; стягнення з Військової частини НОМЕР_1 в особі командира 1 (одну) грн 00 коп моральної шкоди.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2025 позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 30.03.2025 №262 в частині притягнення полковника ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності. Позов у решті вимог залишено без задоволення.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2025 та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що командування військової частини надало службові пояснення, матеріали  перевірки,  а  також  документи,  що  підтверджують  факт  призначення наради  та  обов`язок  позивача  бути  на  ній  присутнім.  Зазначає, що командир  діяв  у межах  своїх  повноважень  відповідно  до  Дисциплінарного  статуту  ЗСУ  та  Статуту внутрішньої служби, а саме - в умовах військового підпорядкування та оперативного управління, які не передбачають обов`язку документального фіксування кожної дії. Звертає увагу, що в умовах воєнного стану та специфіки несення служби у Збройних Силах України, в тому числі в Головному управлінні розвідки Міністерства оборони  України,  використовуються  форми  інформування,  які  не  завжди  мають документальне підтвердження (усні накази, доведення через чергового, доведення у строю або на плановій нараді тощо). Вказує, що ОСОБА_1  без  поважних  причин  не  з`явився  на службову нараду, що зафіксовано відповідними службовими документами. Він також не  повідомив  про  поважні  причини  відсутності,  не  подав  жодних  пояснень  або повідомлень  до  командування,  чим  підтвердив  факт  вчинення  дисциплінарного проступку, який є очевидним у розумінні ст.84 ДСт ЗСУ. Стверджує, що суд  першої  інстанції  не  врахував  специфіку  функціонування  органів  військового управління під час дії особливого правового режиму – воєнного стану. У таких умовах діяльність  військових  частин  має  іншу  природу  –  пріоритетом  є  оперативність, мобільність,  дотримання  бойової  готовності  та  забезпечення  обороноздатності держави, а не виконання формальних процесуальних стандартів, які є прийнятними в мирний час. Зауважує, що позивач не довів порушення своїх прав, не надав жодного доказу неправомірності дій  командування  та  не  скористався  своїми  правами  в  межах  дисциплінарного провадження. Наголошує, що позовна  заява   ОСОБА_1  має  ознаки  зловживання  процесуальними  правами, оскільки  вона  була  подана  не  з  метою  дійсного  захисту  порушених  прав,  а  задля унеможливлення настання законних наслідків дисциплінарного проступку. Поведінка позивача  вказує  на  використання  механізму  адміністративного  судочинства  як засобу уникнення відповідальності, а не як способу поновлення порушеного права.
ОСОБА_1 подав до суду додаткові пояснення по справі, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2025 без змін.
Відповідно до ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходить військову службу на штатній військовій посаді в організаційній структурі Військової частини НОМЕР_1 .
За твердженням Військової частини НОМЕР_1 , командиром Військової частини НОМЕР_1 прийнято усний наказ про проведення 26.03.2025 службової наради стосовно переміщення деяких військовослужбовців до іншої військової частини.
Згідно з письмовими поясненнями підполковника ОСОБА_2 від 18.04.2025 усна вказівка командира Військової частини НОМЕР_1 про призначення наради була доведена до особового складу (у тому числі і до позивача) через месенджер. Пояснення (аналогічні за змістом до пояснень підполковника ОСОБА_2 від 18.04.2025) надані військовослужбовцями: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Обставини відсутності ОСОБА_1 на нараді 26.03.2025 сторонами не оспорюються.
30.03.2025 командиром Військової частини НОМЕР_1 відносно позивача видано наказ від 30.03.2025 №262 про застосування суворої догани за порушення вимог ст.ст. 11, 14, 16, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та за порушення ст.ст.1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, що втілилось у низькій виконавчій дисципліні та особистій недисциплінованості в умовах воєнного стану.
Не погодившись із наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 30.03.2025 №262 в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності, а саме накладення дисциплінарного стягнення, передбаченого пунктом «в» статті 48 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, «сувора догана», позивач ініціював даний спір.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 30.03.2025 №262 в частині притягнення полковника ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, який підлягає скасуванню.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 в особі командира 1 (одну) грн 00 коп моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що до матеріалів справи позивачем не подано належних, допустимих, достовірних, достатніх доказів існування прямого та безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між подією винесення відповідачем наказу та настанням будь-яких несприятливих наслідків (явищ) власного життєвого чи правового становища (страждання, розлад стосунків з оточуючим людським середовищем, знищення репутації тощо) такого рівня, котрі б досягали межі завдання моральної шкоди.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволення позовних вимог, отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб, правил внутрішнього порядку у військовій частині визначено Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, який затверджено Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі по тексту – Статут №548-XIV).
Відповідно до ст.3 Статуту №548-XIV військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються законами України, положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно зі ст.9 Статуту №548-XIV військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ст.11 Статуту №548-XIV необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
Статтею 14 Статуту №548-XIV визначено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Згідно зі ст.16 Статуту №548-XIV кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Положеннями ст.ст. 26, 27 Статуту №548-XIV передбачено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від інших видів відповідальності за ці правопорушення.
Відповідно до ст.28 Статуту №548-XIV єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в: наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.
Згідно зі ст.30 Статуту №548-XIV начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.
З положень наведених статей закону слідує, що компетенція кожного військового командира Збройних Сил України включає як владні повноваження з приводу організації та контролю, так і персональну відповідальність за усі без виключення діяння підлеглих по службі військовослужбовців особового складу (у тому числі і за результати виконання доведених завдань, стан військової дисципліни, морально-психологічний стан, планування та організацію ведення бойових дій, створення необхідних належних умов для успішного виконання доведених завдань; усунення недоліків, прорахунків, ризиків, небезпек та загроз негативного виконання доведених завдань тощо).
Відповідно до ст.36 Статуту №548-XIV командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень. За віддання і виконання явно злочинного наказу (розпорядження) винні особи притягаються до відповідальності згідно із законом.
Статтею 37 Статуту №548-XIV встановлено, що військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його. Для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ.
Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.
Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.
Статтею 58 Статуту №548-XIV визначено, що командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості.
Обов`язок командира з приводу вмілого керування ввіреним військовим підрозділом згаданий законодавцем і у приписах ст.59 Статуту внутрішньої служби.
Спеціальним нормативним актом в сфері регулювання відносин при проходженні військової служби є Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №551-XIV (далі по тексту – Дисциплінарний статут), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Відповідно до ст.1 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
За змістом ст.3 Дисциплінарного статуту військова дисципліна досягається шляхом, зокрема: особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України; зразкового виконання командирами військового обов`язку, їх справедливого ставлення до підлеглих.
Отже, правова категорія «військова дисципліна» поглинає критерій «якість виконання наказу військового командира вищого рівня».
Тому порушення військової дисципліни може мати прояв у формі діяння (як вчинку, так і бездіяльності) з приводу дотримання вимог чинного національного закону України, з приводу неуспішних/непозитивних/негативних результатів виконання наказу військового командира вищого рівня, з приводу неналежного виконання обов`язків за штатною посадою в організаційній структурі відповідного органу військового управління, військового з`єднання, військової частини тощо.
Статтею 45 Дисциплінарного статуту передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Статтею 48 Дисциплінарного статуту передбачено, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).
Згідно зі ст.ст. 83-85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягнути військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником).
У відповідності до ст.85 Дисциплінарного статуту службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Згідно зі ст.86 Дисциплінарного статуту якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.
Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
За правилами ст.87 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого.
Дисциплінарне стягнення не може бути накладено після шести місяців з дня виявлення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час проведення службового розслідування, перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, під вартою, а також час відсутності на службі без поважних причин.
Таким чином, підставою для застосування дисциплінарного стягнення є вчинення дисциплінарного проступку. Ці обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини військовослужбовця, з`ясовуються під час службового розслідування, за наслідками якого командир вирішує питання щодо наявності чи відсутності у діянні порушника складу дисциплінарного проступку, та, відповідно, вирішує питання щодо наявності підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, обґрунтувавши при цьому своє рішення у відповідному наказі, у тому числі в частині обрання виду стягнення серед установлених законом.
Суд відмічає, що за змістом статті 84 Дисциплінарного статуту не стосовно кожного дисциплінарного проступку військовослужбовця має бути обов`язково призначено службове розслідування, але приписи статті 86 Дисциплінарного статуту вимагають, щоби на момент винесення наказу про накладення на військовослужбовця дисциплінарного покарання подія, склад та вина військовослужбовця були повністю доведені.
За обставинами  справи, командиром Військової частини НОМЕР_1 прийнято усний наказ про проведення 26.03.2025 службової наради стосовно переміщення деяких військовослужбовців до іншої військової частини.
Згідно з письмовими поясненнями підполковника ОСОБА_2 від 18.04.2025 усна вказівка командира Військової частини НОМЕР_1 про призначення наради була доведена до особового складу (у тому числі і до позивача) через месенджер. Пояснення (аналогічні за змістом до пояснень підполковника ОСОБА_2 від 18.04.2025) надані військовослужбовцями:   ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Обставини відсутності ОСОБА_1 на нараді 26.03.2025 сторонами не оспорюються.
Разом з тим, матеріали справи не містять належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів доведення до відома позивача наказу командира Військової частини НОМЕР_1 про призначення наради на 26.03.2025 та обов`язкову участь позивача у цій нараді.
Так, ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 08.05.2025 витребувано у Військової частини НОМЕР_1 докази, зокрема: відносно розпорядчого документа, який було запроваджено щодо інформування особового складу Військової частини НОМЕР_1 про накази та вказівки командира Військової частини НОМЕР_1 (тобто із використанням застосунків (месенджерів) до телефонних пристроїв); відносно псевдоніма позивача, будь-яких позивних чи умовних назв позивача.
Однак, жодних доказів Військовою частиною НОМЕР_1 на вимогу суду надано не було.
Колегія суддів звертає увагу, що  письмові пояснення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про повідомлення особовому складу через месенджер вимог наказу командира Військової частини НОМЕР_1 про призначення наради на 26.03.2025, не підтверджують факту доведення до відома позивача вимог даного наказу. При цьому, жодних скріншотів екранів технічних пристроїв щодо електронного листування стосовно участі саме позивача у призначеній на 26.03.2025 нараді Військовою частиною НОМЕР_1 не надано.
Суд відмічає, що у межах спірних правовідносин Військова частина НОМЕР_1 не приймала рішення про призначення службового розслідування щодо порушення позивачем службової дисципліни, а відтак, і не проводила службове розслідування.
З урахуванням змісту ч.2 ст.2 КАС України в частині обов`язку створення суб`єктом владних повноважень належних умов для реалізації права учасника суспільних відносин «бути почутим», відсутність факту призначення службового розслідування (у межах якого військовослужбовець має право подати особисті письмові пояснення) має бути компенсована іншими засобами та механізмами письмового висловлення військовослужбовцем власної думки та пояснень по суті інкримінованого дисциплінарного проступку.
У протилежному випадку процедура притягнення особи до дисциплінарної відповідальності набуває ознак свавілля за рахунок відсутності базових засад належного урядування в частині справедливої процедури.
До матеріалів справи, попри вимоги ч.2 ст.77, ч.3 ст.79, ч.4 ст.162 КАС України, відповідачем не надано жодних доказів висунення позивачу пропозиції надати письмові пояснення та відмови позивача від надання письмових пояснень.
Згідно з абз.2 ст.86 Дисциплінарного статуту під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
У разі призначення та проведення службового розслідування ці обставини згідно з нормами Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 21.11.2017 №608, відображаються в акті службового розслідування.
Однак, у даному конкретному випадку, з огляду на визнання відповідачем обставин непризначення та непроведення службового розслідування, докази дотримання ним вимог абз.2 ст.86 Дисциплінарного статуту відсутні.
Також, беззаперечно визнаючи дискрецію відповідача на обрання виду дисциплінарного стягнення з поміж перелічених у статті 48 Дисциплінарного статуту, колегія суддів враховує, що обрана відповідачем  міра дисциплінарної відповідальності повинна відповідати тяжкості вчиненого позивачем проступку.
За твердженнями відповідача, предметом призначеної на 26.03.2025 наради є переміщення окремих військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 до іншого військового формування.
З огляду на те, що процедура згаданого переміщення детально унормована приписами чинного законодавства і не може бути змінена за рішенням командира Військової частини НОМЕР_1 , суд доходить до переконання, що у ході розгляду справи відповідачем не доведено справедливість та адекватність застосування такого заходу дисциплінарного покарання як сувора догана за саму лише обставину відсутності участі позивача у призначеній на 26.03.2026 у м.Харкові нараді (котра у даному конкретному випадку поєднана із відсутністю переконливих доказів доведення відповідного наказу до відома військовослужбовця та із не створенням відповідачем умов для реалізації положень ст.37 Статуту внутрішньої служби).
Отже, у даному конкретному випадку відповідач не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, оскільки обставини спірних правовідносин з`ясував не повно, застосував до позивача міру юридичної відповідальності за відсутності доведеної поза розумним сумнівом події вчинення дисциплінарного проступку військовослужбовця у вигляді невиконання наказу командира військової частини про участь у нараді, а предмет самої наради та обраний відповідачем спосіб доведення до відома особового складу наказу командира військової частини про проведення наради явно та очевидно виключає правомірність застосування саме такого виду дисциплінарного покарання як сувора догана.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що командир Військової частини НОМЕР_1 діяв  у межах  своїх  повноважень  відповідно  до  Дисциплінарного  статуту  ЗСУ  та  Статуту внутрішньої служби, а саме - в умовах військового підпорядкування та оперативного управління, які не передбачають обов`язку документального фіксування кожної дії, колегія суддів вважає такими, що не впливають на спірні правовідносини, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження факту доведення до відома позивача наказу командира Військової частини НОМЕР_1 про призначення наради на 26.03.2025 та обов`язкову участь позивача у цій нараді.
За цим, колегія суддів вважає недоведеним факт порушення позивачем вимог ст.ст. 11, 14, 16, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст.1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, що втілилось у низькій виконавчій дисципліні та особистій недисциплінованості в умовах воєнного стану.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 30.03.2025 №262 в частині притягнення полковника ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
Посилання апелянта на те, що  позовна  заява   ОСОБА_1  має  ознаки  зловживання  процесуальними  правами, так як  вона  була  подана  не  з  метою  дійсного  захисту  порушених  прав,  а  задля унеможливлення настання законних наслідків дисциплінарного проступку, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки питання правомірності наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 30.03.2025 №262 та застосовування до позивача дисциплінарного стягнення є спірним в даному випадку і позивач мав законне право на оскарження в суді даного рішення відповідача.
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, у відповідності до ч.1 ст.308 КАС України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого  висновку про задоволення позовних вимог в оскаржуваній відповідачем частині.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2025 по справі № 520/8448/25  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	І.С. Чалий    І.М. Ральченко