ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4557/25 Справа № 211/198/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року                                                         м. Кривий Ріг
справа № 211/198/22
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Остапенко В.О.
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.
секретар судового засідання Дяченко Д.П.
сторони:
позивачі за первісним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу  ОСОБА_3 на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 лютого 2025 року, яке ухвалено суддею Ткаченко С. В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні, 

УСТАНОВИВ:

В січні 2022 року ОСОБА_1  та ОСОБА_2  звернулися до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3  про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06 червня 2018 року, приблизно о 20-14 годині у приміщенні магазину «АТБ-Маркет» Продукти № 92», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач наніс удари руками та ногами їм, позивачам у справі, завдавши їм легких тілесних ушкоджень згідно висновків експертів. 
Ухвалою суду від 07 червня 2021 року ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та кримінальне провадження № 12018040720000990, в якому вони були потерпілими, закрито. 
Однак від отриманих позивачами тілесних ушкоджень, нанесених їм відповідачем ОСОБА_3 , ОСОБА_2 витратив кошти на лікування в сумі 2 941,20 грн, а ОСОБА_1 - 228,22 грн для отримання висновку спеціаліста Криворізького відділу СМЕ. 
Крім того, діями відповідача їм завдано моральної шкоди, яку вони розраховують виходячи з Методики встановлення заподіяння моральної шкоди та методу оцінки розміру компенсації спричинених страждань, розробленої проф. ОСОБА_4 , виходячи із спричинених страждань, що зазнані безпосередньо потерпілим під час заподіяння легкої шкоди його здоров`ю, що становить 24 мінімальні заробітні плати. Тому вказану матеріальну шкоду, а також моральну шкоду по 150 000 грн кожному та очікувану (приблизну) компенсацію за втрачений заробіток ОСОБА_5 в сумі 4 000 грн і ОСОБА_1 в сумі 3 000 грн, позивачі просили стягнути з відповідача. 
В лютому 2022 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконними дій, захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування вимог посилався на те, що позивачі, пред`являючи до нього позов, посилаються на наявність кримінального провадження № 12018040720000990 відносно ОСОБА_3 у вчиненні нібито кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України, яке ухвалою суду від 07 червня 2021 року було закрито на підставі клопотання ОСОБА_3 , в якому він просив закрити провадження з підстав невизнання ним вини. Доказом цього є його клопотання про закриття кримінального справи у зв`язку із закінченням строків давності, в якому він чітко зазначив, що свою вину він не визнає. 
Тому ОСОБА_3 вважає, що оскільки ухвалою суду не встановлена його вина, то за відсутності вироку відносно нього поширення відповідачами вказаної інформації порушує презумпцію невинуватості та негативно впливає на його немайнові права у зв`язку з чим просив суд визнати недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію, поширену ОСОБА_1 та ОСОБА_2 інформацію щодо вчинення ним, ОСОБА_3 , кримінального правопорушення, кваліфікованого за частиною першою статті 125 КК України, стягнувши з відповідачів у рівних частках на свою користь моральну шкоду в сумі 153 000 грн.
Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 лютого 2025 року первісний позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 25 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 25 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в сумі 1 211 грн 20 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання незаконними дій, захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди, відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по справі про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та задоволення його зустрічного позову про визнання незаконними дій, захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди.
Апелянт зауважує на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи, оскільки він не здійснював будь-якого кримінального правопорушення відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , при цьому останні поводять себе так, нібито стосовно них вчинено кримінальне правопорушення, яке встановлено обвинувальним вироком суду. При цьому вину особи може бути вставлено лише обвинувальним вироком суду. Тому апелянт вважає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду на підставі своїх припущеннях і подали до суду позов за відсутності предмета спору.
Апелянт наполягає на тому, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розповсюджують стосовного нього недостовірну інформацію, яка за своєю природою є суб`єктивним баченням події, що сталася та вказують що він є злочинцем, хоча свою вину він не визнавав. Зазначає, що обвинувальний акт не є офіційним документом а при закритті кримінального провадження не було встановлено наявність кримінального правопорушення на вину апелянта, оскільки існують докази що доводять непричетність апелянта до шкоди, заподіяної ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1  та ОСОБА_2  просять рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване на їх переконання, апеляційну скаргу  ОСОБА_3 - залишити без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Шрамко Є.В., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 червня 2021 року у справі № 211/4183/18 (провадження № 1-кп/211/98/21) з розгляду кримінального провадження № 12018040720000990 відносно ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 ч 1 КК України, на підставі ст. 49 КК України звільнено ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 125 ч 1 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. 
Кримінальне провадження № 12018040720000990 відносно ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст.. 125 ч 1 КК України закрито. 
Цивільний позов ОСОБА_2 та ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду , роз`яснено право звернення з таким позовом в порядку цивільного судочинства.
Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що відповідно до обвинувального акту, органом досудового слідства ОСОБА_3 обвинувачується у тому, що 06 червня 2018 року, приблизно о 20-13 годині, він зайшов до приміщення магазину «АТБ-Маркет» Продукти № 92», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , де побачив свою колишню дружину ОСОБА_7 , яка знаходилася в приміщенні зазначеною магазину разом з ОСОБА_2 . В цей час у ОСОБА_3 , на ґрунті ревнощів та неприязних відносин до колишньої дружини, раптово виник злочинний намір, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_2 . Реалізовуючи свій злочинний намір на спричинення легких тілесних ушкоджень ОСОБА_2 , передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, у вигляді легких тілесних ушкоджень, за мотивами ревнощів та раптово виниклих неприязних відносин, ОСОБА_3 06 червня 2018 близько 20-14 години, підійшов до ОСОБА_2 , та знаходячись в положенні стоячи позаду останнього, умисно та цілеспрямовано наніс ОСОБА_2 один удар взутою ногою в область спини. Після чого, продовжуючи свій злочинний намір знаходячись попереду ОСОБА_2 , став наносити йому численні удари обома руками, зжатими в кулак, в область обличчя. Надалі, схопивши обома руками ОСОБА_2 за одяг, ОСОБА_3 повалив його на підлогу, сів зверху нього, та утримуючи однією рукою в такому положенні, продовжив наносити удари рукою, зжатою в кулак, в область обличчя ОСОБА_2 . В цей же час ОСОБА_2 стримуючи удари ОСОБА_3 , здійснюючі активний опір, підвівся на ноги, на що ОСОБА_3 наніс ще невстановлену кількість ударів обома руками зжатими в кулак, в область обличчя ОСОБА_2 в результаті чого потерпілому ОСОБА_2 були спричинені тілесні ушкодженні у вигляді синців на лобі ліворуч, на нижньому повіці правого ока, які виникли від ударної дії тупого твердого предмету (предметів) з обмежуючою травмуючок поверхнею, які за характером згідно висновку експерта № 1233 від 13 серпня 2018 року відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що мають незначні скороминучі наслідки тривалістю не більше 6-ти днів. П.2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17 січня 1995 року № 6. Крім того, ОСОБА_3 , 06 червня 2018 року близько 20-14 години, знаходячись в приміщенні магазину «АТБ-Маркет» «Продукти № 92», розташований за адресою: АДРЕСА_1 , побачив свою колишню дружину ОСОБА_7 , як знаходилася в приміщенні зазначеного магазину разом з ОСОБА_2 . В цей час у ОСОБА_3 , на ґрунті ревнощів та неприязних відносин до колишньої дружини, раптово виник злочинний намір, спрямований спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 . Реалізуючи свій раптово виниклий злочинний намір, спрямований на умисне спричинення ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень за мотивами ревнощів та раптово виниклих неприязних відносин до останньої, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, у вигляді легких тілесних ушкоджень, наблизився до ОСОБА_7 та умисно, цілеспрямовано, зі значно силою, наніс останній один удар правою рукою зжатою в кулак в область обличчя, в результаті чого спричинив ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді крововиливу на слизовій оболонці нижньої і верхньої губи, подряпини по ходу носо-губної складки ліворуч, які виникли від ударної дії тупого твердого предмету (предметів) з обмежуючою травмуючою поверхнею та по типу протягнення, які за характером згідно висновку експерта № 1232 від 13 серпня 2018 року, відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що мають незначні скороминучі наслідки тривалістю більше 6-ти днів. П.2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкої тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17 січня 1995 року № 6.
За приписами ч. ч. 2, 3, 4, 5 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
У ч. 1 ст. 1177 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
У п. п. 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за № 4 (з наступними змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.
При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Системний аналіз цих положень закону дає підстави констатувати, що цивільно-правова відповідальність настає при наявності таких умов (підстав): протиправність, шкода, вина, причинний зв`язок.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 червня 2021 року у справі № 211/4183/18 (провадження № 1-кп/211/98/21) з розгляду кримінального провадження № 12018040720000990 відносно ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 ч 1 КК України, на підставі ст. 49 КК України звільнено ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 125 ч 1 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. 
Кримінальне провадження № 12018040720000990 відносно ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст.. 125 ч 1 КК України закрито. 
Цивільний позов ОСОБА_2 та ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду , роз`яснено право звернення з таким позовом в порядку цивільного судочинства.
Зі змісту вказаної ухвали вироків вбачається, що відповідачем ОСОБА_3 було спричинено відповідачам - потерпілим ОСОБА_1 та ОСОБА_2 тілесні ушкодження які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що мають незначні скороминучі наслідки тривалістю не більше 6-ти днів.
У п. п. 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за № 4 (з наступними змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.
При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Системний аналіз цих положень закону дає підстави констатувати, що цивільно-правова відповідальність настає при наявності таких умов (підстав): протиправність, шкода, вина, причинний зв`язок.
Звільнення від кримінальної відповідальності в контексті розглядуваного правового інституту не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинною у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими (постанова Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 398/571/15-ц (провадження № 61-1059св20).
У постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 346/4425/18 (провадження № 61-7008св21) вказано, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК Україниу зв`язку із закінченням строків давності тазакриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України є нереабілітуючими обставинами, тому відповідач повинен відшкодувати позивачу заподіяну з його вини матеріальну шкоду.
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року в справі № 367/6377/17 (провадження № 61-975св23).
У постанові Верховного Суду від 24 травня 2018 року у справі № 531/2332/14-к (провадження № 51-3007км18) зроблено висновок про те, що у разі закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності цивільний позов не розглядається, а вимоги потерпілого можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду. З урахуванням того, що кримінальне провадження закрито на нереабілітуючих підставах потерпіла має право вирішити питання про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства.
У постанові Верховного Суду від 16 серпня 2021 року у справі № 644/7193/17 (провадження № 51-2271км21), зазначено, що зважаючи на те, що Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду щодо необхідності звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого на підставі ст. 49 КК та закриття щодо нього кримінального провадження, цивільний позов потерпілої особи про стягнення моральної шкоди слід залишити без розгляду. Залишення позову без розгляду не перешкоджає потерпілій особі звернутися з цим позовом в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п. 1 ч. 2 ст. і 284 КПК, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.
Аналогічні висновки щодо подібного правозастосування викладені в постановах Верховного Суду від 15 січня 2019 року у справі № 185/442/16-к, від 15травня 2019року у справі № 617/609/15-к,від 19листопада 2019 року у справі № 345/2618/16-к, від 10 червня 2021року у справі № 640/11750/17, від 11 листопада 2020року у справі № 455/229/17,від 27травня 2021року у справі №577/977/19,від 26червня 2024 у справі №205/2031/23.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду вищевикладені вимоги закону та правові висновки Верховного Суду, встановивши причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями відповідача та настанням шкідливих наслідків для позивачів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову, зазначивши при цьому, що з урахуванням глибини моральних страждань позивачів внаслідок протиправних дій щодо них, поведінки відповідача та тривалої відсутності відшкодування завданої відповідачем шкоди, а також засад розумності та справедливості розмір завданої моральної шкоди можна визначити у 25 000 грн кожному з позивачів.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що він не здійснював будь-якого кримінального правопорушення відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , при цьому останні поводять себе так, нібито стосовно них вчинено кримінальне правопорушення, яке встановлено обвинувальним вироком суду, при цьому вину особи може бути вставлено лише обвинувальним вироком суду а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду на підставі своїх припущеннях і подали до суду позов за відсутності предмета спору не спростовують висновку суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачів моральної шкоди та не є підставою для відмови в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди або ж зменшення визначеного судом розміру морального відшкодування з наведених вище підстав.
При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що аналіз положень статті 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди.
Під шкодою розуміється шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).
Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.
Разом з цим, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Отже, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому особа, яка заявляє вимоги щодо відшкодування шкоди доводить лише факти заподіяння такої шкоди.
Дійсно, в ухвалі Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 червня 2021 року відсутні посилання на встановлення винуватості ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. При цьому матеріалами справи підтверджується наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, яка спричинена позивачам.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 захист честі, гідності та ділової репутації, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Згідно з частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
У статті 201 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.
Звертаючись до суду з зустрічним позовом про захист честі, гідності та ділової репутації  ОСОБА_3  посилався на те, що оскільки ухвалою суду про закриття провадження у кримінальній справі не встановлена його вина, то за відсутності вироку відносно нього поширення відповідачами інформації про вчинення ним, ОСОБА_3 , кримінального правопорушення, кваліфікованого за частиною першою статті 125 КК України. 
Разом з тим належними та допустимими доказами не доведено наявність факту поширення відносно ОСОБА_3 саме неправдивої інформації, оскільки мав місце факт наявності кримінального провадження відносно ОСОБА_3 , провадження у якому закрито на підставі ст. 49 КК України.
Тому висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог є обґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розповсюджують стосовного нього недостовірну інформацію, яка за своєю природою є суб`єктивним баченням події, що сталася та вказують що він є злочинцем, хоча свою вину він не визнавав не спростовують висновків суду першої інстанції та є власним тлумаченням апелянтом інформації, яку він просить спростувати.
У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у відповідача іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь відповідача.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.
Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Щодо судових витрат.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 26 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: