ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
18 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 364/631/19
провадження № 51-4528км24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі: 
головуючої                                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,  
засудженого                                           ОСОБА_5 (у режимі  відеоконференції),
захисника                                                ОСОБА_6 (у режимі  відеоконференції),
прокурора                                                 ОСОБА_7 ,                                                            
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Ставищенського районного суду Київської області від 05 грудня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 23 липня 2024 року в кримінальному провадженні № 12019110160000037 за обвинуваченням
ОСОБА_5 , 
  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя 
         АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
1.       За вироком Ставищенського районного суду Київської області від 05 грудня 2023 року ОСОБА_5 засуджено за: ч. 2 ст. 286 КК на 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки; ч. 1 ст. 135 КК - на 1 рік позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнено ОСОБА_5 від покарання за ч. 1 ст. 135 КК у зв`язку із закінченням строків давності.
2.       Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_9 по 150 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, а також на користь останньої 5 тис. грн на відшкодування судових витрат.
3.       Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 липня 2024 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 залишено без змін. 
4.       Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 15 лютого 2019 року близько 23:00, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та керуючи технічно справним власним автомобілем марки «ВАЗ», модель «21093», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у темну пору доби рухаючись по асфальтованій проїзній частині вул. 40-річчя Перемоги в напрямку вул. Першотравневої у с. Логвин Володарського району Київської області навпроти території приватного домоволодіння № 18, усупереч вимогам: підпункту б) пункту 2.3. Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), а саме «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатись від керування цим засобом у дорозі»; підпункту а) пункту 2.9. ПДР «водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння»; пункту 12.2. ПДР «у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги» і пункту 12.3. ПДР «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння і знаходився в лежачому положенні на проїзній частині дороги. Внаслідок отриманих травм пішохід ОСОБА_10 загинув на місці, а водій ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що він здійснив наїзд на людину, тобто поставив потерпілого в інший безпорадний стан, за якого останній був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, маючи змогу надати допомогу потерпілому, якого він сам поставив у небезпечний для життя стан, знехтувавши вимогами підпунктів «а», «г» пункту 2.10 ПДР, відповідно до яких «у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний: негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; вжити можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілим, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілих до закладу охорони здоров`я», на вищевказаному автомобілі залишив місце дорожньо-транспортної пригоди.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала  
5.       У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок і ухвалу щодо ОСОБА_5 скасувати та призначити новий розгляд. Даючи власний детальний аналіз доказам у кримінальному провадженні, стверджує, що досудове розслідування і судовий розгляд проведено неповно, однобічно та упереджено, висновки судів попередніх інстанцій не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, судами дана неправильна правова оцінка обставинам справи, а винуватість ОСОБА_5 не доведена поза розумним сумнівом. 
6.       Захисник зазначає, що висновки судів ґрунтуються на недопустимих суперечливих доказах, факт перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння не доведено, показання свідка ОСОБА_11 викладено у тексті вироку неповно та зі спотворенням їх змісту, надана необґрунтована перевага показанням свідків обвинувачення, тоді як показання свідків захисту проігноровані. ОСОБА_5 та його захисника не залучено до проведення слідчого експерименту, огляд місця події проведено з порушенням вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), результати огляду інших автомобілів не долучено до матеріалів справи, судами безпідставно відмовлено в задоволенні клопотань сторони захисту про допит експертів та проведення комплексної судово-медичної, транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи, не взято до уваги доводи про можливість наїзду на потерпілого іншого автомобіля, не надано оцінки віктимній поведінці самого потерпілого, яка, на переконання сторони захисту, фактично призвела до ДТП, чим порушено право ОСОБА_5 на захист від обвинувачення та на змагальність у судовому процесі.
7.       Сторона захисту стверджує, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 підлягало закриттю на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК, оскільки закінчився строк досудового розслідування після повідомлення особі про підозру. Вважає, що згідно з ч. 3 ст. 76 КПК суддя апеляційного суду ОСОБА_12 , який прийняв рішення про скасування ухвали місцевого суду про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_5 з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, не мав права брати участь у розгляді апеляційної скарги сторони захисту на вирок щодо ОСОБА_5 , ухвалений за результатами розгляду кримінального провадження по суті. Вказує на те, що апеляційний суд не перевірив доводи в апеляційній скарзі сторони захисту з достатньою повнотою та не усунув порушень, допущених судом першої інстанції, формально підтримавши висновки, викладені у вироку.
Позиції інших учасників судового провадження
8.       У засіданні суду касаційної інстанції засуджений і захисник підтримали касаційну скаргу останньої. 
9.       Прокурор вважала, що касаційна скарга сторони захисту не підлягає задоволенню.
Мотиви Суду
10.   Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги сторони захисту, колегія суддів дійшла висновку, що скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
11.   За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
12.   Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу (ч. 2 ст. 438 КПК).
13.   Таким чином, неповнота судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) не є підставою для перегляду судових рішень в касаційному порядку, чинним кримінальним процесуальним законом не передбачена можливість скасування касаційним судом рішень судів першої та апеляційної інстанцій з цих підстав. 
14.   Відтак доводи у касаційній скарзі сторони захисту про невідповідність викладених у вироку висновків суду фактичним обставинам справи, які фактично зводяться до надання власної оцінки дослідженим у справі доказам, відмінної від їх оцінки судом, не узгоджуються із вищевикладеними положеннями кримінального процесуального закону та не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
15.   Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підставі його ухвалення.
16.   Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.  
17.   Судові рішення попередніх інстанцій у цьому кримінальному провадженні свідчать про те, що судами перевірені доводи, аналогічні тим, що викладені в касаційній скарзі сторони захисту. Зазначені в них мотиви про відхилення цих доводів колегія суддів касаційного суду вважає обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.
18.   Із мотивувальної частини вироку убачається, що висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК.
19.   За результатами процедури апеляційного перегляду суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість засудження ОСОБА_5 та безпідставність апеляційних вимог сторони захисту. Залишаючи апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника без задоволення, апеляційний суд належним чином мотивував своє рішення в ухвалі, зміст якої відповідає вимогам ст. 419 КПК. 
20.   Суди попередніх інстанцій обґрунтовано піддали критичній оцінці версію сторони захисту про можливість наїзду на потерпілого іншого транспортного засобу, оскільки зазначені твердження спростовуються сукупністю наявних у кримінальному провадженні доказів, які узгоджуються між собою.
21.   Зокрема, сам ОСОБА_5 не заперечував факт проїзду своїм автомобілем вулицею, де сталася ДТП, в інкримінований період; повідомив, що під час руху відчув невеликий поштовх, ніби потрапив у вибоїну або яму. Очевидець події - свідок ОСОБА_11 , який підвозив ОСОБА_5 до його автомобіля, бачив, як він рушив і їхав вулицею, та при цьому не гальмував. Цей же свідок повідомив, що перед тим бачив ОСОБА_5 з його друзями, які вживали спиртні напої, під час розмови з ним чув від нього запах алкоголю. Рухаючись тією ж вулицею невдовзі після ОСОБА_5 , свідок виявив людину, яка лежала на дорозі, і одразу зупинив свій автомобіль за 5-6 м від неї. Підійшовши ближче, він упізнав у цій людині потерпілого ОСОБА_10 . При цьому свідок ОСОБА_11 зазначив, що протягом цього періоду жоден інший автомобіль вулицею не проїжджав. Підстав для обмови обвинуваченого з боку свідка судами не встановлено.
22.    Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які живуть поруч із місцем ДТП, підтвердили, що чули звук ДТП та рів двигуна автомобіля. Даними відеозапису з камери зовнішнього відеоспостереження підтверджується відсутність руху інших автомобілів вулицею, де сталася ДТП.
23.   Дружина і дочка потерпілого - потерпіла ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_8 показали, що на другий день після похорон ОСОБА_10 до них приїжджав обвинувачений, просив вибачення, зізнався, що це він збив ОСОБА_10 на дорозі, бо був п`яний.
24.   Даними протоколу огляду місця події зафіксовано обстановку на місці події, розташування об`єктів, які мають відношення до ДТП, їх прив`язку до елементів автодороги. Огляд проведено з дотриманням вимог ст. 237 КПК. А даними наявних у матеріалах кримінального провадження висновків експертів про характер та локалізацію виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень, стан автомобіля «ВАЗ - 21093», яким керував ОСОБА_5 , змиви з днища зазначеного автомобіля, в яких виявлено кров людини, підтверджується факт наїзду цим автомобілем на ОСОБА_10 . 
25.   Зокрема, пішохід ОСОБА_10 знаходився відносно автомобіля в горизонтальному положенні, лежачи на животі та передній поверхні грудної клітки на проїжджій частині ногами до автомобіля. Потерпілий контактував з автомобілем під час ДТП у момент їх первинного контакту задньою поверхнею грудної клітки та шиї, де маються садна зі слідами тертя, що йдуть знизу доверху. Смерть ОСОБА_10 настала внаслідок відкритої черепно-мозкової травми у вигляді перелому кісток склепіння черепу, крововиливу під м`яку мозкову оболонку, що призвело до набряку-набухання головного мозку.У крові трупа потерпілого виявлено етиловий спирт у концентрації, яка свідчить про важкий ступінь сп`яніння. Виявлені у потерпілого тілесні ушкодження могли бути отримані ним під час ДТП, обставини якої вказані в клопотанні та ухвалі.
26.   Згідно з даними висновку експерта за результатами проведення судової автотехнічної експертизи обрана водієм автомобіля «ВАЗ - 21093» ОСОБА_5 швидкість руху відповідала видимості елементів дороги в напрямку руху. В заданій дорожній ситуації, при заданих характеристиках дорожньої обстановки та представлених на дослідження вихідних даних, з технічної точки зору водій автомобіля «ВАЗ - 21093» ОСОБА_5 мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування у заданий момент виникнення небезпеки для руху. В діях      ОСОБА_5 убачаються невідповідності вимогам п. 12.3. ПДР, які знаходяться в прямому причинному зв'язку з виникненням цієї ДТП.
27.   При цьому, як обґрунтовано зазначив у своїй ухвалі апеляційний суд, місце розташування потерпілого на дорозі до наїзду на нього автомобілем не впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого. Останній міг би уникнути цього наїзду за умови дотримання ПДР.
28.   Як неодноразово вказував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»  (Ruiz Toriya v. Spaine)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»  (Hirvisaari v. Finland)).
29.   За встановлених у цьому кримінальному провадженні фактичних обставин дії ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК кваліфіковано правильно, а покарання йому призначено з дотриманням вимог статей 50, 65 цього Кодексу, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів і вважати це покарання несправедливим унаслідок надмірної суворості підстав не вбачається.
30.   За змістом касаційної скарги зазначені у ній доводи по суті зводяться до незгоди з оцінкою доказів судами попередніх інстанцій. Водночас на жодні нові докази, крім тих, які вже були досліджені та яким надана відповідна правова оцінка, захисник не посилається, а фактично викладає власну оцінку обставин справи, відмінну від їх оцінки судами.
31.   Таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень у цьому кримінальному провадженні, колегією суддів не встановлено. 
32.   Доводи сторони захисту про те, що кримінальне провадження підлягало закриттю на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування після повідомлення особі про підозру, не ґрунтуються на вимогах закону. Так, згідно із зазначеною нормою кримінального процесуального закону кримінальне провадження закривається в разі, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений ст. 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи. Відповідно до висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду щодо правозастосування вказаних нормативних положень викладене у п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК поняття «злочину проти життя та здоров`я особи» охоплює не тільки злочини, передбачені в розділі II Особливої частини КК, а також включає й інші склади злочинів, у яких додатковим об`єктом посягання є життя та  здоров`я особи. При вирішенні питання про закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК необхідно виходити з інкримінованих фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення та враховувати, з огляду на положення ст. 12 КК, тяжкість відповідного злочину, об`єктом посягання (основним або додатковим) якого є життя та здоров`я особи. Якщо з огляду на приписи ст. 12 КК та санкцію відповідної кримінально-правової норми злочин із  додатковим об`єктом посягання у виді життя та здоров`я особи є  тяжким чи особливо тяжким, то він для застосування положень п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК охоплюється поняттям «тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи» (постанова від 13 лютого 2023 року у справі № 932/8842/20). Оскільки ОСОБА_5 вчинив тяжкий злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК, основним безпосереднім об`єктом якого є безпека руху й експлуатації транспорту, а додатковим обов`язковим об'єктом - життя та здоров`я особи, положення п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК не є застосовними у цьому випадку.
33.   На підставі вищенаведеногоСуд дійшов висновку, що касаційна скарга захисника ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_5 слід залишити без зміни.
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів 
ухвалила:
Вирок Ставищенського районного суду Київської області від 05 грудня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 23 липня 2024 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає. 
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                ОСОБА_3