ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 760/2432/14
 
провадження № 61-4531св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -ОСОБА_1 , як правонаступниця ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
відповідач - ОСОБА_4 ,
треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві (правонаступник - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ)), управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві (правонаступник - управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)),
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Романенко Григорій Петрович, на рішення Солом`янського районного суду міста Києва у складі судді Усатової І. А. від 26 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А., 
від 26 лютого 2025 року,

ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом, в якому просила поновити пропущений процесуальний строк щодо звернення до суду з позовною заявою, визнати недійсним договір дарування квартири  АДРЕСА_1 .
 
Позовну заяву мотивовано тим, що вона є власником квартири 
     АДРЕСА_1 . У листопаді 2012 року в неї виник намір зареєструвати в квартирі сина ОСОБА_2 . З цього приводу її син звернувся до ЖЕК «Київприлад», де йому повідомили, що квартира за вказаною адресою позивачці вже не належить, оскільки існує договір дарування цієї квартири від 16 квітня 2003 року на користь сестри позивачки ОСОБА_5 . 
 
Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 її сестра ОСОБА_5 померла, а за її заповітом зазначену квартиру після її смерті успадкувала племінниця 
ОСОБА_6 .
 
Зазначала, що вона не свідомо підписала договір дарування квартири, оскільки страждала хронічним нервово-психічним захворюванням і не розуміла значення своїх дій та наслідки підписання договору.
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла. Як правонаступник первісного позивача ОСОБА_3 до участі в розгляді справи був залучений правонаступник позивача - ОСОБА_2 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_2 . До участі у розгляді справи була залучена правонаступниця ОСОБА_2 - ОСОБА_1 
 
ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просила визнати недійсним договір дарування квартири від 16 квітня 2003 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , та витребувати на свою користь у добросовісного набувача ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень 
 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 26 вересня 
2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
 
Визнано недійсним договір дарування квартири від 16 квітня 2003 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , за яким було відчужено квартиру   АДРЕСА_1 .
 
Додатковим рішенням Солом`янського районного суду міста Києва 
від 16 жовтня 2024 року витребувано на користь ОСОБА_1 у добросовісного набувача ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .
 
Постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 вересня 2023 року - без змін.
 
Судові рішення мотивовано тим, що на момент вчинення договору дарування від 16 квітня 2003 року ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що підтверджується висновком судово-психіатричної експертизи від 29 липня 2021 року, що є підставою для визнання цього договору недійсним та витребування майна від останнього набувача. При цьому суди відхилили доводи відповідача про пропуск позивачкою позовної давності, оскільки 
ОСОБА_3 про наявність договору дарування стало відомо у листопаді 
2012 року, коли вона вирішила зареєструвати в квартирі сина ОСОБА_2 , що відповідачем не спростовано, а тому подання нею позову у 2014 році було здійснено в межах трирічного строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
01 квітня 2025 року через засоби поштового зв`язку адвокат Романенко Г. П., який діє в інтересах  ОСОБА_4 , подав доВерховного Суду касаційну скаргу на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року, у якій просив їх скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову про визнання договору дарування недійсним.
 
Підставами касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 29 травня 2019 року у справі 
№ 367/2022/15-ц, від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20, від 01 червня 2023 року у справі № 696/220/21, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що висновок експерта про те, що ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними ґрунтується на припущеннях, оскільки фактичних підтверджень такого саме на час укладення оспорюваного правочину немає і на них експерт не посилається. Відповідачка заявляла клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи, однак суди безпідставно відмовили їй у задоволенні клопотання. Також посилається на те, що ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом з пропуском строку позовної давності, однак суди помилково вважали, що перебіг позовної давності починається з листопада 2012 року, оскільки такий висновок не ґрунтується на матеріалах справи.
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 травня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 01 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Встановлені судами фактичні обставини справи
 
ОСОБА_3 на праві власності належала квартира 
АДРЕСА_2 , загальною площею 26,15 кв. м (а. с. 43, т. 2).
 
16 квітня 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , який діяв на підставі доручення в інтересах ОСОБА_5 , уклали договір дарування квартири, за умовами якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_7 від імені 
ОСОБА_5 прийняв в дар квартиру 
АДРЕСА_1 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , до майна якої 12 червня 2011 року заведено спадкову справу і 03 квітня 2012 року спадкоємцю померлої - ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину, яка складається зі спірної квартири.
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 її син ОСОБА_2 звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.
 
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_2 , 10 жовтня 2016 року його дружина ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
 
Відповідно до довідки Київського міського психоневрологічного диспансеру № 5, виданої ОСОБА_3 , остання перебуває на обліку у психіатра з 1981 року з приводу хронічного нервово-психічного захворювання.
 
Згідно з довідкою лікаря Київського міського психоневрологічного диспансеру 
№ 5 ОСОБА_8 , ОСОБА_3 дійсно страждає на нервово-психічне захворювання з 1972 року та є інвалідом ІІ групи безстроково.
 
За змістом консультативного висновку Київського міського психоневрологічного диспансеру № 5, ОСОБА_3 пройшла амбулаторно при диспансері лікарсько-консультативну комісію 20 лютого 2004 року, встановлено діагноз шизофренія, параноїдна форма, знаходиться на диспансерному спостереженні з лютого 
1981 року.
 
Відповідно висновку судово-психіатричного експерта від 29 липня 2021 року, складеного Київським міським центром судово-психіатричної експертизи, за життя ОСОБА_3 страждала на шизофренію параноїдну; у момент укладення договору дарування квартири від 16 квітня 2003 року ОСОБА_3 виявляла ознаки шизофренії параноїдної, дефектний стан, ускладненої органічним ураженням головного мозку судинного ґенезу і за психічним станом у зазначений період часу не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними; за психічним станом у момент укладення договору дарування квартири від 16 квітня 2003 року ОСОБА_3 не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними (а. с. 105 - 117, т. 3).
 
У дослідницькій частині висновку зазначено, що з наданої на експертизу медичної документації відомо, що ОСОБА_3 з осені 1980 року і в подальшому спостерігалася та періодично оглядалася амбулаторно психіатрами КНП «Київський міський психоневрологічний диспансер № 5» і поряд з цим часом лікувалася в денних стаціонарах психоневрологічного диспансеру. Фахівцями (якими зазначалося, що ОСОБА_3 хворіє психічно ще з кінця 1960-х років) психічний стан хворої спочатку розцінювався як «Інволюційний невроз, астено-депресивний стан», «Істеричний невроз», «Протрагований реактивний невроз в інволюційному періоді у психопатичної особистості», «Важкий депресивний невроз в інволюційному періоді, стійкий протрагований перебіг», при цьому наприкінці травня 1981 року хворій була встановлена друга група інвалідності. Проте вже з початку червня 1981 року і в подальшому психіатрами ОСОБА_3 встановлювався діагноз «Шизофренія параноїдна» спочатку з в`ялим перебігом, а потім вже діагностувалася «Шизофренія параноїдна з безперервно-прогредієнтним перебігом та емоційно-вольовим дефектом (або ж вказувався психопатоподібний чи виражений апатико-дисоціативний дефект)». При оглядах психіатрами хвора висловлювала скарги на загальну слабкість, млявість, безсоння, страхітливі сновидіння, байдужість до оточуючого, неприємні відчуття та болі у всьому тілі, внутрішній дискомфорт, дратівливість, тривогу, нічні страхи, знижений, пригнічений настрій, втомлюваність, головні болі, запаморочення, зниження пам`яті, а при об`єктивному обстеженні фахівцями в неї (як до періоду часу, що цікавить суд, так і після цього) фіксувалися значно виражені порушення психічної діяльності (формальність та малопродуктивність контакту, обмежене коло інтересів, формальне, паралогічне, дисоціативне, із зісковзуванням та схильністю до резонерства, торпідне, уповільнене мислення, своєрідність суджень, зниження настрою та вольових спонукань, відсутність реальних настанов на майбутнє, зниження (або ж відсутність) критики до свого стану, відривчасті маячні ідеї переслідування, відношення та впливу, зниження пам`яті, інтелекту, бездіяльність, апатичність, фіксованість на своїх відчуттях та переживаннях, астенізованість, млявість, виснаженість, емоційне зниження, сплощеність, маловиразність, одноманітність поряд з емоційною лабільністю, нестійкістю, манірністю, нетерплячістю, багатомовністю). Наприкінці липня 
1983 року фахівцями психіатричної МСЕК з діагнозом «Шизофренія» їй була встановлена ІІ група інвалідності загального захворювання безстроково. Психіатрами на початку 1996 року зазначалося, що хвора в 1995 році перенесла гостре порушення мозкового кровообігу і при подальших оглядах психіатрами хвора часом скаржилася на труднощі при підборі необхідних слів, в її мові відмічалися елементи моторної афазії.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 
411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
 
Відповідно до статті 5 ЦК України, який набрав чинності 01 січня 2004 року, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
 
У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
 
Оскільки оспорюваний договір дарування був укладений 16 квітня 2003 року, то спір про визнання цього правочину недійсним має вирішуватися на підставі норм, які були чинними в момент їх укладення, тобто ЦК Української РСР в редакції, чинній на момент укладення договору дарування.
 
Відповідно до статті 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.
 
Частиною першою статті 41 ЦК Української РСР встановлено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.
Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом (стаття 48 ЦК Української РСР).
 
Згідно з частиною першою статті 55 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.
 
Підставою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених статтею 55 ЦК Української РСР, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Однією з умов чинності правочину є дотримання вимоги закону про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, при цьому необхідно враховувати умови фактичного стану, які не дозволяють фізичній особі адекватно виразити свою волю щодо вчинюваного правочину. Для визнання правочину таким, що має дефекти волі і волевиявлення, а врешті є недійсним, суду необхідно встановити наявність хоча б одного з двох факторів, які мали місце в момент вчинення правочину, а саме: що особа не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати своїми діями. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Висновок експертизи у такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами 
(див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 2/2218/7166/11 (провадження № 61-5726св18).
 
Отже, правила статті 55 ЦК Української РСР поширюються на ті випадки, коли немає підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що у момент укладення угоди він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад та ін.). Для визначення наявності такого стану на момент укладення угоди суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, такі інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент її укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Підставою для визнання угоди недійсною згідно зі статтею 55 ЦК УРСР може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент її вчинення розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
У постановах Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 336/6943/17 (провадження № 61-7542св23) та від 27 листопада 2024 року у справі 
№ 161/20020/19 (провадження № 61-14626св23) зроблено висновок, що обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.
 
У справі, яка переглядається, судами установлено, що на момент укладення договору дарування від 16 квітня 2003 року ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що підтверджується висновком судово-психіатричної експертизи від 29 липня 2021 року.
 
Відповідно до згаданого висновку експертизи, за життя ОСОБА_3 страждала на шизофренію параноїдну; у момент укладення договору дарування квартири 
від 16 квітня 2003 року ОСОБА_3 виявляла ознаки шизофренії параноїдної, дефектний стан, ускладненої органічним ураженням головного мозку судинного ґенезу і за психічним станом у зазначений період часу не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними; за психічним станом у момент укладення договору дарування квартири від 16 квітня 2003 року ОСОБА_3 не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними.
 
Крім зазначеного висновку експерта, про неспроможність ОСОБА_3 в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними свідчать також інші докази, зокрема медична документація, відповідно до якої p 1981 року ОСОБА_3 перебувала на обліку психіатра з приводу хронічного нервово-психічного захворювання, у 1999 році ОСОБА_3 виставлявся діагноз: «Шизофренія» та «Шизофренія параноїдна»; 28 травня 1999 року з діагнозом «Шизофренія параноїдна, астенічний синдром» ОСОБА_3 була направлена до денного стаціонару. 08 жовтня 1999 року ОСОБА_3 було оформлене обслуговування на дому соціальним працівником. У 2000 році ОСОБА_3 встановлювався діагноз: «Шизофренія параноїдна», «Шизофренія параноїдна, безперервно прогредієнтний перебіг, виражений апатико-дисоціативний дефект»; в 2001 - 2004 роках - «Шизофренія параноїдна»; в 2005 році - «Шизофренія, антено-депресивний синдром». 03.10.2005 ОСОБА_3 з діагнозом «Шизофренія, параноїдна форма» була направлена до денного стаціонару №1. У 2009 - 
2011 роках ОСОБА_3 встановлювався діагноз «Шизофренія параноїдна», 
у 2014 році - діагноз: «Резидуальна шизофренія».
 
Зазначені докази відповідачкою спростовані не були.
 
Таким чином, установивши зазначені обставини, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про визнання недійсним договору дарування, укладеного 16 квітня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що висновок експертизи ґрунтується на припущеннях, оскільки фактичних підтверджень того, що ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними саме на час укладення оспорюваного правочину немає і на них експерт не посилається, є помилковими, з огляду на те, що зазначений висновок є обґрунтованим і чітким, узгодженим з іншими матеріалами справи, містить докладний опис проведеного дослідження. Експерт дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними саме станом на час укладення оспорюваного правочину. 
 
Крім того, зазначені доводи зводяться до переоцінки доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Також колегія суддів відхиляє посилання відповідачки у касаційній скарзі на те, що позовну заяву було подано поза межами позовної давності, з огляду на таке.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). 
 
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).
 
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). 
 
Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі 
№ 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, 
від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 та у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 385/1454/15-ц, від 01 жовтня 2020 року у справі № 912/1672/18, викладені висновки, відповідно до яких позовна давність застосовується лише за умови встановлення наявності порушеного права сторони спору, тому встановивши, доведеність порушення цивільного права, за захистом якого особа звернулася до суду, але якщо позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє у позові у зв`язку із спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі 
№ 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.
 
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
 
З матеріалів справи слідує, що у суді першої інстанції ОСОБА_4 заявила про застосування позовної давності, посилаючись на те, що оспорюваний договір був укладений 16 квітня 2003 року, а із позовом ОСОБА_3 звернулася лише 
у лютому 2014 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.
 
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 посилалася на те, що про наявність договору дарування від 16 квітня 2003 року вона дізналася у листопаді 2012 року, коли виявила бажання зареєструвати місце проживання сина ОСОБА_2 у належній їй квартирі. Зазначала, що вона продовжувала проживати в цій квартирі після укладення договору, а тому не могла дізнатися раніше про наявність договору. 
 
Колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що позовну заяву було подано в межах позовної давності, оскільки відповідачкою не надано суду будь-яких інших доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 до листопада 2012 року була обізнана з порушенням свого права, враховуючи те, що остання продовжувала проживати у спірній квартирі та тривалий час страждала на психічний розлад, який не дозволяв їй у повній мірі усвідомлювати свої дії та керувати ними, у тому числі про розпорядження належною їй квартирою. 
 
Матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_3 з претензіями до обдарованої ОСОБА_5 чи відповідача ОСОБА_4 , чи звернень даних осіб до ОСОБА_3 з вимогами про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення, або доказів звернення ОСОБА_3 із заявами до правоохоронних органів з приводу вибуття спірної квартири з її власності, тобто доказів обізнаності ОСОБА_3 про наявність спірного договору.
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Ураховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Романенко Григорій Петрович, залишити без задоволення.
 
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                           Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович