ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року	Львів	Справа № 380/2932/25 пров. № А/857/11771/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Гінди О.М., Ніколіна В.В.,
за участю секретаря судового засідання                    Клим О.Ю.,
представника позивача                                            Качмарика Б.І.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року  у справі за адміністративним позовом Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Гулкевич І.З.,
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Львів, 
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

14 лютого 2025 року Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області звернулось в суд з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, у якому просило скасувати постанову про накладення штрафу від 03.02.2025 ВП № 69397325.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що на виконання рішення суду у справі № 380/19487/21 здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01.11.2018 в розмірі 75% від відповідних сум грошового забезпечення, сума доплати за період з січня 2018 року по березень 2019 року становить 4275,51 грн. Вказує, що ним повідомлено державного виконавця щодо виконання рішення суду № 380/19487/21. Вважає, що державний виконавець, всупереч вимогам ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», не перевірив виконання рішення суду у справі №     380/19487/21 та неправомірно прийняв оскаржувану постанову про накладення штрафу за невиконання без поважних причин рішення, за яким боржник зобов`язаний вчинити певні дії. Зауважує, що така постанова є безпідставною та підлягає скасуванню.
Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2025 року залучено до участі у справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування постанови, третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача  ОСОБА_1 .
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року  у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 24.02.2022 у справі № 380/19487/21 встановлено право ОСОБА_1 на отримання пенсії з 01.01.2018 в розмірі 75% від відповідних грошових сум грошового забезпечення. Як слідує зі змісту рішення,  у ньому не зазначалась будь-яка гранична дата, до якої перерахунок пенсії стягувача повинен був проводитись в розмірі 75% від відповідних грошових сум грошового забезпечення, тобто зобов`язальна частина рішення суду містила початкову дату проведення перерахунку пенсії суду з 01.01.2018 у розмірі 75% від відповідних сум грошового забезпечення без зазначення часового обмеження в майбутньому. Проте, не зважаючи на обґрунтованість та зрозумілість рішення суду у справі № 380/19487/21, позивач знову обчислив розмір пенсії виходячи з 70% сум грошового забезпечення, що є порушенням прав ОСОБА_1 . Суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що наведене свідчить про невиконання позивачем рішення суду без поважних причин та, як наслідок, про правомірність прийнятої державним виконавцем постанови від 03.02.2025 про накладення штрафу в сумі 5100,00 грн. у виконавчому провадженні №69397325.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області  подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що накладення штрафу у цій справі жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів. Вказує, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.02.2022 у справі № 380/19487/21 здійснено перерахунок пенсії за вислугу років ОСОБА_1 в розмірі 75% від відповідних сум грошового забезпечення з  01.10.2018. 
Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, в свої поясненнях покликалась на доводи в ній викладені.
Відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, що відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 268, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, пояснення представника позивача, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.02.2022 у справі № 380/19487/21 визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо зменшення основного розміру пенсії за вислугу років ОСОБА_1 під час її перерахунку з 75% від відповідних грошових сум грошового забезпечення на 70% від відповідних грошових сум грошового забезпечення. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити з 01.01.2018 перерахунок та виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 в розмірі 75% від відповідних грошових сум грошового забезпечення.
18.05.2022 Львівським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 380/19487/21 про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити з 01.01.2018 перерахунок та виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 в розмірі 75% від відповідних грошових сум грошового забезпечення.
За заявою стягувача про примусове виконання рішення суду, 29.07.2022 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Тарабан О.О. відкрито виконавче провадження № 69397325 з примусового виконання виконавчого листа Львівського окружного адміністративного суду № 380/19487/21, виданого 18.05.2022. Боржника зобов`язано виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.
29.11.2022 відповідачем отримано відповідь від ГУПФУ у Львівській області, у якому зазначено, що рішення суду виконане та здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01.01.2018 виходячи з відсоткового значення розміру пенсії 75% сум грошового забезпечення.
04.05.2023 державним виконавцем надіслано вимогу Головному управлінню Пенсійного фонду України у Львівській області про вичерпну інформацію про виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду в справі № 380/19487/21 з наданням документального підтвердження виконання згаданого судового рішення.
25.03.2024 державним виконавцем надіслано вимогу начальнику Головному управлінню Пенсійного фонду України у Львівській області Недзельській Г.В. про вичерпну інформацію про виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду в справі №380/19487/21 з наданням документального підтвердження виконання згаданого судового рішення.
03.02.2025 відповідач прийняв постанову ВП № 69397325, якою на позивача накладено штраф у розмірі 5100 грн, за невиконання виконавчого листа від 18.05.2022 № 380/19487/21 без поважних причин.  Відповідно до вказаної постанови, станом на 03.02.2025 рішення суду не виконано.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі їх невиконання у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
За змістом ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ст. 2 цього ж Закону виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Згідно з п. 1 ч 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до п. 1, 16 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.
За змістом абзацу 1 ч. 4 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
Пунктами 1 та 6 ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що боржник зобов`язаний: утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.
Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина восьма статті 19 Закону України «Про виконавче провадження»).
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною) (абзац 1 ч. 6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження»).
Частиною 2 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Згідно з ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Частиною 1 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
Системний аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави для винсовку, що правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання ним судового рішення у встановлений строк без поважних причин. При цьому, застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.
Умовами для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є: невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) та відсутність поважних причин невиконання виконавчого документа (судового рішення).
Тобто, державному виконавцю для реалізації виконання належних повноважень при примусовому виконанні відповідного рішення суду, надано право за невиконання його ж постанов про примусове виконання рішень суду накладати відповідні штрафи на боржника, у порядку та розмірі визначеному Законом України «Про виконавче провадження».
Із матеріалів справи слідує, що оскаржувана постанова про накладення штрафу від 03.02.2025 прийнята з огляду на висновки державного виконавця ВПВР про невиконання без поважних причин рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.02.2022 у справі № 380/19487/21, з чим позивач не погоджується.
Відтак, у межах заявленого спору необхідно встановити факт виконання чи невиконання без поважних причин виконавчого листа № 380/19487/21, виданого 18.05.2022 Львівським окружним адміністративним судом.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, обсяг обов`язків покладених на ГУ ПФУ у Львівській області рішенням суду у справі № 380/19487/21 охоплював вчинення Головним управлінням дій спрямованих на здійснення з 01.01.2018 перерахунку та виплати пенсії ОСОБА_1 , в розмірі 75% від відповідних грошових сум грошового забезпечення.
ГУ ПФУ у Львівській області, виконуючи рішення суду від 24.02.2022 у справі № 380/19487/21, здійснило перерахунок пенсії ОСОБА_1 , починаючи з 01.01.2018, однак виплату пенсії здійснює з 01.08.2022 у розмірі 70% від відповідних грошових сум грошового забезпечення, що підтверджується відповідним протоколом перерахунку пенсії.
Оцінюючи доводи скаржника щодо належного виконання рішення суду від 24.02.2022 у справі №380/19487/21, суд апеляційної інстанції враховує, що у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 24.02.2022 у справі № 380/19487/21 не зазначалась будь-яка гранична дата, до якої перерахунок пенсії стягувача повинен був проводитись в розмірі 75% від відповідних грошових сум грошового забезпечення, тобто зобов`язальна частина рішення суду містила початкову дату проведення перерахунку пенсії суду з 01.01.2018 у розмірі 75% від відповідних сум грошового забезпечення без зазначення часового обмеження в майбутньому.
Проте, незважаючи на чіткість та зрозумілість рішення суду у справі № 380/19487/21, позивач знову обчислив розмір пенсії, виходячи з 70% сум грошового забезпечення, що є порушенням прав ОСОБА_1 .
У Рішенні від 26.06.2013 № 5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист; набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23.11.2018 №10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що встановлені обставини свідчать про невиконання позивачем рішення суду без поважних причин та, як наслідок, про правомірність прийнятої державним виконавцем постанови від 03.02.2025 про накладення штрафу в сумі 5100,00 грн у виконавчому провадженні №69397325.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2  ст. 6 КАС України  суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а  ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 287, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення   Львівського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року  у справі № 380/2932/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін