ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
25 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 990/54/24
провадження № 11-187заі25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Кривенди О. В.,
суддів Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Дашутіна І. В., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Мазура М. В., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ткача І. В., Ткачука О. С., Шевцової Н. В.
розглянула в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія) на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07 квітня 2025 року (судді Соколов В. М., Уханенко С. А., Загороднюк А. Г., Мацедонська В. Е., Білак М. В.) у справі № 990/54/24 за позовом ОСОБА_1 до ВККС, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_2 , про визнання протиправними і скасування рішень у частині та
ВСТАНОВИЛА:
1.           У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:
1) визнати протиправним та скасувати рішення ВККС від 19 жовтня 2023 року № 119/зп-23 (далі - Рішення № 119/зп-23) щодо викладення Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженого рішенням ВККС від 13 жовтня 2016 року № 81/зп-16 (зі змінами) (далі - Регламент), у новій редакції у частині:
- включення до підпункту 58.17 пункту 58, пунктів 122, 123, абзацу першого пункту 124, пунктів 125, 126, 128 словосполучення «відповідності судді займаній посаді»;
- абзацу другого пункту 124 та пункту 129 Регламенту повністю;
2) визнати протиправним та скасувати рішення ВККС від 30 листопада 2023 року № 150/зп-23 (далі - Рішення № 150/зп-23) у частині внесення змін до абзацу першого пункту 129 Регламенту.
2.           На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що згідно з пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), який діяв на час його оцінювання колегією Комісії 15 листопада 2023 року, передбачалося, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями ВККС у порядку, визначеному цим Законом. Зміни до пункту 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII були внесені із прийняттям Закону України від 09 грудня 2023 року № 3511-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» (далі - Закон № 3511-IX), який набрав чинності 30 грудня 2023 року.
3.           Таким чином, ухвалюючи Рішення № 119/зп-23, яким внесено зміни до Регламенту, шляхом викладення його в новій редакції у частині включення до підпункту 58.17 пункту 58, пунктів 122, 123, абзацу першого пункту 124, пунктів 125, 126, 128 словосполучення «відповідність судді займаній посаді», а також Рішення № 150/зп-23, яким внесено зміни до Регламенту (в редакції Рішення № 119/зп-23) у частині внесення змін до пункту 129 Регламенту, як зазначав позивач, відповідач діяв незаконно, наділивши себе не передбаченими Законом № 1402-VIII повноваженнями, позаяк чинна на момент затвердження відповідачем оскаржуваних норм Регламенту норма пункту 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII містила імперативну норму про проведення оцінювання відповідності судді займаній посаді виключно колегіями Комісії.
4.           На обґрунтування протиправності абзацу другого пункту 124 Регламенту (хоча фактично йдеться про абзац третій) позивач вказував, що жодна норма чинного законодавства не надає ВККС права визначати порядок набрання чинності судовими рішеннями. Наведена норма по суті є підставою для невиконання Комісією судових рішень у спорах щодо оцінювання суддів, ухвалених не на її користь. Позивач вважав, що зазначене положення Регламенту є проявом свавілля, адже, всупереч конституційній нормі щодо обов`язковості виконання судового акта та забезпечення його виконання державою, Комісія бажає діяти на власний розсуд, незважаючи на волю й думку суду, навіть у випадках, коли суд своїм остаточним рішенням вказав Комісії на помилковість її дій.   
Короткий зміст рішення суду першої інстанції  
5.           Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 07 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовив.
6.           У цьому рішенні, зокрема, йдеться про те, що станом на день звернення ОСОБА_1 до Верховного Суду з позовом спірні пункти Регламенту діяли у редакції рішення Комісії від 11 січня 2024 року № 4/зп-24, а отже, відповідали Закону № 1402-VIII.
7.           Суд першої інстанції вказав на те, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент звернення до суду. Це висновується із того, що ухвалення в публічно-правовому спорі судового рішення про задоволення позову спрямоване на те, щоб відновити права, свободи чи інтереси особи - позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
8.           Водночас відсутність порушеного права чи невідповідність законодавству обраного позивачем способу його захисту є самостійними та достатніми підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.
9.           На підставі аналізу обставин цієї справи суд першої інстанції звернув увагу на те, що спірні правовідносини, вирішення яких ініціював позивач у лютому 2024 року, охоплюються періодом чинності оспорюваних пунктів Регламенту в редакції рішень № 119/зп-23 та № 150/зп-23, тобто до внесення змін у Регламент рішенням від 11 січня 2024 року № 4/зп-24.
10.        Відтак на час ініціювання позивачем судового провадження дія спірних пунктів Регламенту в редакції рішень № 119/зп-23 та № 150/зп-23 припинилася.
11.        Пославшись на загальновизнаний принцип права, за яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (стаття 58 Конституції України), суд першої інстанції зазначив, що з ухваленням ВККС рішення від 11 січня 2024 року № 4/зп-24 Регламент, який був викладений у редакції рішень № 119/зп-23 та № 150/зп-23, втратив чинність.
12.        Крім того, як зазначив суд, Регламент є цілісним нормативно-правовим актом локального характеру, який затверджений на виконання вимог спеціального закону - № 1402-VIII. Нормам Регламенту, як і будь-якого іншого нормативно-правового акта, властиво змінюватися упродовж часу своєї дії у залежності від зміни нормативного регулювання тих суспільних відносин, у сфері яких він прийнятий, а також багатьох інших аспектів. Рішення № 119/зп-23 та № 150/зп-23 є складовими елементами нормативно-правового акта - Регламенту.
13.        Оскільки дія цього нормативно-правового акта в часі триває й надалі, то скасування рішень № 119/зп-23 та № 150/зп-23 у частині спірних пунктів призведе до втрати його цілісності та істотного дисбалансу (невизначеності, неузгодженості) у сфері суспільних відносин, які він урегульовує та які існують на сьогодні.
14.        Крім того, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду  наголосив, що обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.
15.        Втім, обраний позивачем спосіб захисту не приведе до відновлення його прав та інтересів, які він уважає порушеними спірними актами ВККС.
16.        Порушення своїх прав позивач убачає в тому, що прийняття Комісією оскаржуваних змін до Регламенту призвело до того, що 12 лютого 2024 року ВККС у пленарному складі ухвалила рішення № 50/ко-24 про визнання судді Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді.
17.        Як зазначив суд першої інстанції, у судових засіданнях ОСОБА_1 неодноразово наголошував, що вважає необхідним визнання протиправності та скасування рішень № 119/зп-23 та № 150/зп-23 у частині спірних пунктів, оскільки їх застосування відповідачем під час процедури його кваліфікаційного оцінювання призвело до визнання його таким, що не відповідає займаній посаді судді.
18.        При цьому позивач не заперечував того, що задоволення його позовних вимог у цій справі та у такий спосіб не приведе до відновлення його законних прав та інтересів.
19.        Суд першої інстанції зазначив, що право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди збігається з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Суд повинен встановити, що на час звернення до суду особа дійсно має порушене право, свободу та інтерес, які підлягають судовому захисту.
20.        Тому, дійсно, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було реальним й існувало на момент звернення до суду.
21.        З огляду на встановлені обставини справи, суть спірних правовідносин та їх правове регулювання суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність порушеного права чи інтересу позивача, що можуть бути захищені шляхом задоволення його позову, тому відмовив у задоволенні позову.
Короткий зміст та обґрунтування наведених в апеляційних скаргах вимог
22.        Позивач та відповідач не погодилися з таким рішенням суду та звернулися до Великої Палати Верховного Суду з апеляційними скаргами.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 .
23.         ОСОБА_1 у своїй скарзі зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.
24.        Зокрема, в апеляційній скарзі йдеться про те,  що хоча норми Регламенту, які приведені у відповідність із Законом № 1402-VIII, скасовувати недоцільно, проте суд мав би визнати протиправними ті положення, які хоча і втратили чинність, але саме на їх підставі щодо ОСОБА_1 була проведена незаконна процедура оцінювання.    
25.        Мовить апелянт і про те, що в оскаржуваному судовому рішенні неправильно зазначено, що позивач не заперечував того, що задоволення його вимог у цій справі та у такий спосіб не приведе до відновлення його законних прав і інтересів. Наголошує, що навпаки - він наполягав на визнанні протиправними оскаржуваних рішень ВККС як справедливій сатисфакції, яка повністю його задовольнить.
26.        Твердить, що протиправність дій відповідача  підтверджується й судовою практикою, зокрема правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у справі № 9901/198/20, позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 9901/529/19, основною тезою яких є те, що системний аналіз положень Закону № 1402-VIII, зокрема пункту 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону як до, так і після внесення до нього змін, Регламенту в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та після внесення до нього змін відповідними рішеннями Комісії, переконують Велику Палату Верховного Суду в тому, що до набрання чинності Законом № 3511-ІХ оцінювання судді на відповідність займаній посаді та ухвалення остаточного рішення із цього питання належало до виключних повноважень колегії ВККС. Вирішення зазначеного питання ВККС у пленарному складі суперечить пункту 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, приписи якого мають імперативний характер і не підлягають розширеному тлумаченню.
27.        Звертає увагу позивач на частину другу статті 9 КАС України, згідно з якою суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
28.        Здійснення такого повноваження є імперативним обов`язком суду, виконуючи який, адміністративний суд, насамперед:
-має обґрунтувати наявність підстав для цього, у тому числі недостатність обраного позивачем способу захисту та можливість більш ефективного захисту за допомогою іншого способу, який при цьому не може призводити до погіршення становища позивача;
-є зв`язаним правами, свободами та законними інтересами, за судовим захистом яких звернувся позивач та які є предметом спору;
-не має допускати покладення в основу судового рішення обставин, щодо яких відповідач не мав можливості висловити заперечення. 
29.        Не погоджується ОСОБА_1 і з висновком суду першої інстанції про те, що підставою для відмови у задоволенні позову є те, що нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності. Наголошує, що колегія суддів констатувала, що положення Регламенту в оскаржуваній частині не відповідали нормам Закону № 1402-VIII.
30.        Далі суд першої інстанції вказав на те, що оскільки дія цього нормативно-правового акта в часі триває й надалі, то скасування рішень № 119/зп-23 та 150/зп-23 у частині спірних пунктів призведе до втрати його цілісності та істотного дисбалансу (невизначеності, неузгодженості) у сфері суспільних відносин, які він урегульовує та які існують на сьогодні.
31.        Суд, мовить далі апелянт, помилково вважає, що обраний ним спосіб захисту не приведе до відновлення його прав та інтересів, які він уважає порушеними спірними актами ВККС.
32.        Посилається на те, щостосовно нього Вищою радою правосуддя (далі - ВРП) не розглянуто рекомендацію ВККС про його звільнення з займаної посади. Повторює, що суд першої інстанції, взагалі не врахував його клопотання та виступ у судових дебатах, в яких він не просив скасовувати повністю спірні рішення ВККС щодо Регламенту, а просив лише визнати протиправними їх та дії Комісії щодо застосування в період з 19 жовтня по 30 грудня 2023 року підпунктів 58.17 пункту 58, пунктів 122, 123, абзацу першого пункту 124, пунктів 125, 126, 128 Регламенту в частині, а абзацу другого пункту 124 та пункту 129 Регламенту - повністю. 
33.        Оскільки головним завданням будь-якого суду є захист прав та свобод людини, то задоволення позову саме в такому вигляді давало б, як зазначає ОСОБА_1 , йому право, спираючись на рішення суду, довести ВРП, що ВККС діяла по відношенню до нього протиправно, не у відповідності з вимогами чинного законодавства, що мало б стати наслідком відмови у задоволенні рекомендації ВККС про його звільнення, оскільки комісія діяла протиправно, проводячи стосовно нього пленарне засідання та ухвалюючи будь-яке рішення. Тому, на думку позивача, такий спосіб захисту все ж таки зможе привести до відновлення його прав та інтересів.
34.        Позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким:
І. Визнати протиправними: 
1) Рішення № 119/зп-23 щодо затвердження Регламенту у новій редакції, у частині:
-включення до підпункту 58.17 пункту 58, пунктів 122, 123, абзацу першого пункту 124, пунктів 125, 126, 128 словосполучення «відповідності судді займаній посаді»;
-абзацу другого пункту 124 та пункту 129 Регламенту повністю. 
2) Рішення № 150/зп-23 в частині внесення змін до абзацу першого пункту 129 Регламенту;
ІІ. Визнати протиправними дії ВККС по застосуванню в період з 19 жовтня по 30 грудня 2023 року в підпункті 58.17 пункту 58, пунктах 122, 123, абзаці першому пункту 124, пунктах 125, 126, 128 Регламенту словосполучення «відповідності судді займаній посаді», абзацу другого пункту  124 та пункту 129  Регламенту повністю.
35.         ОСОБА_1 також подав до Великої Палати Верховного Суду доповнення до апеляційної скарги, де, зокрема, зазначає таке.
36.        Щодо визнання протиправним та скасування абзацу третього пункту 124 Регламенту (у редакції Рішення № 119/зп-23), наводячи аргументи на підтримку своєї позиції про те, що ця норма не відповідає положенню статті 129^1 Конституції України, позивач зазначив, що суть норми зводиться до того, що якщо наявне конкретне судове рішення у конкретному спорі конкретного судді із Комісією, в якому судом вирішено конкретний спір, то це рішення не впливає на процедуру оцінювання та підтримку цього рішення Комісії у складі колегії. Іншими словами, результат судового розгляду нівелюється та не цікавий Комісії, якщо її бачення щодо «правильного застосування норм» відрізняється від змісту судового рішення, яким цей спір вже вирішено.
37.        На думку апелянта,  очевидно, що ця норма прийнята саме для тих випадків, коли судове рішення ухвалене не на користь Комісії, а тому  додатково звертає увагу на дискримінаційність цього підходу, адже Комісія по суті ставить судові рішення, ухвалені на свою користь, вище над судовими рішеннями, ухваленими на користь іншого учасника.
38.        Наголошує апелянт і на недопустимості зміни правил оцінювання під час триваючої процедури.
39.        Щодо способу захисту звертає увагу на практику Верховного Суду у справі № 9901/460/18, у якій Верховний Суд визнав протиправним та скасував рішення Комісії від 29 грудня 2017 року № 140/зп-17 щодо внесення змін до Регламенту в частині підпунктів 4.10.2, 4.10.3, 4.10.6 пункту 4.10.
40.        Позивачами у цій справі взагалі були особи, які не є суддями, і якщо застосувати аналогічний підхід щодо належності способу захисту, то, як зазначає позивач, незрозумілі різні підходи суду в аспекті ефективності.
41.        Звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) «Ейрі проти Ірландії», у якому Суд зазначив, що «особа сама має вирішити, який засіб судового захисту використати; отже, навіть якби виявилося, що пані Ейрі обрала засіб судового захисту менш підходящий для неї, ніж інші у даних обставинах, то це не мало б значення».
42.        Як зазначає позивач, судові органи Ірландії також намагалися ухилятися від здійснення правосуддя у спосіб вирішення замість позивача, чи буде корисне для нього судове рішення (ініційований позивачем спір).
43.        У своєму рішення ЄСПЛ на стадії прийнятності відхилив такий аргумент уряду. Адже позивач має право на захист свого порушеного права у той спосіб, який сам обрав (якщо такий спосіб передбачений законом), а суд повинен захистити таке порушене право в обраний саме позивачем спосіб, навіть якщо він є менш ефективним, ніж інші, у спірних правовідносинах, а не замість нього вирішувати, яким саме чином (в який спосіб) позивач має захищати своє порушене право. 
44.        Отже, як зазначає ОСОБА_1 , ЄСПЛ ще в 1979 році вказав, що це не питання суду вирішувати за позивача, чи буде він мати користь від судового рішення (якщо поданий позов передбачений законом).
Доводи апеляційної скарги ВККС
45.        ВККС у своїй апеляційній скарзі зазначає, що спірні правовідносини, вирішення яких ініціював позивач у лютому 2024 року, охоплюються періодом чинності оспорюваних пунктів Регламенту в редакції рішень № 119/зп-23 та  № 150/зп-23. Проте на день звернення ОСОБА_1 до Верховного Суду з позовом спірні пункти Регламенту діяли у редакції рішення Комісії від 11 січня 2024 року № 4/ зп-24. 
46.        Відтак на час ініціювання позивачем судового провадження дія спірних пунктів Регламенту в редакції оскаржуваних рішень Комісії припинилася. 
47.        Як зазначив в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції, з ухваленням Комісією рішення від 11 січня 2024 року № 4/зп-24 Регламент, який був викладений у редакції рішень № 119/зп-23 та № 150/зп-23, втратив чинність. 
48.        Окрім того, суд першої інстанції вказав, що обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. 
49.        Втім, обраний позивачем спосіб захисту не приведе до відновлення його прав та інтересів, які він уважає порушеними спірними актами Комісії. Порушення своїх прав позивач вбачає у тому, що прийняття Комісією оскаржуваних змін до Регламенту призвело до того, що 12 лютого 2024 року Комісія у пленарному складі ухвалила рішення № 50/ко-24 про визнання судді Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді. 
50.        Комісія у скарзі звертає увагу на те, що в судових засіданнях ОСОБА_1 неодноразово наголошував, що вважає необхідним визнання протиправності та скасування оскаржуваних рішень Комісії у частині спірних пунктів, оскільки їх застосування відповідачем під час процедури його кваліфікаційного оцінювання призвело до визнання його таким, що не відповідає займаній посаді судді. При цьому позивач не заперечував того, що задоволення його позовних вимог у цій справі та у такий спосіб не приведе до відновлення його законних прав та інтересів. 
51.        Загалом доводи позовної заяви ОСОБА_1 зводяться до його незгоди з рішенням Комісії від 12 лютого 2024 року № 50/ко-24, яким його  визнано таким, що не відповідає займаній посаді. Однак такі доводи не можуть бути підставою для визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта в розумінні вимог процесуального законодавства. 
52.        Крім того, Комісія зазначає, що ОСОБА_1 скористався правом на оскарження рішення Комісії від 12 лютого 2024 року № 50/ко-24.
53.        Мовить Комісія у скарзі й про те, що Верховний Суд слушно зауважив, що право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди збігається з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Суд повинен встановити, що на час звернення до суду особа дійсно має порушене право, свободу та інтерес, які підлягають судовому захисту. Тому дійсно, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було реальним й існувало на момент звернення до суду. 
54.        Отже, Верховний Суд правильно зазначив, що відсутнє порушене право чи інтерес позивача, що можуть бути захищені шляхом задоволення його позову.  Водночас цей суд помилково застосував до спірних правовідносин висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 13 червня 2024 року у справі № 9901/198/20.
55.        Звертає ВККС увагу на «порядок, визначений законом» для проведення кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, яким керувалась Комісія від самого початку реалізації зазначеної процедури, тобто задовго до внесення оскаржуваних позивачем змін до Регламенту.
56.        Так, посилається на те, що відповідно до підпункту 4 пункту 16^1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. 
57.        Пунктом 20 розділу ХII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII передбачено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями ВККС в порядку, визначеному цим Законом. 
58.        Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням ВРП на підставі подання відповідної колегії ВККС. 
59.        Комісія звертає увагу, що пункт 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII не містить положень, які б визначали порядок (механізм), за яким має здійснюватися таке оцінювання, проте містить відсильні приписи про здійснення оцінювання відповідності займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» в порядку, передбаченому саме цим Законом.
60.        Відсутність прямої регламентації порядку (нормативних положень) у «Прикінцевих та перехідних положення» Закону № 1402-VIII обумовлене тимчасовим і винятковим (екстраординарним) характером такої процедури оцінювання, а тому закріплення такого порядку в «Прикінцевих та перехідних положення» цього Закону, з огляду на наявність визначеного в основному тексті Закону порядку (механізму) кваліфікаційного оцінювання, є недоцільним. 
61.        Отже, на думку ВККС, Законом № 1402-VIII не передбачено іншого порядку проведення оцінювання, аніж кваліфікаційне оцінювання.
62.        Наголошує, що виключно глава 1 розділу V «Кваліфікаційний рівень судді» Закону № 1402-VIII визначає порядок проведення кваліфікаційного оцінювання суддів. Серед іншого, зазначена глава розкриває зміст такого оцінювання, його мету, критерії, етапи, а також участь у такому оцінюванні громадськості шляхом утворення Громадської ради доброчесності (далі - ГРД).
63.        Мовить ВККС і про те, щоГРД була створена з метою забезпечення громадського контролю як за процедурою відбору суддів для зайняття посад, так і за процедурою їх оцінювання на відповідність займаній посаді. Ідея залучення громадянського суспільства до процедур формування суддівського корпусу вважається одним із найважливіших інструментів забезпечення відповідальності суддів перед громадськістю в демократичних державах.
64.        Будь-які застереження щодо неучасті ГРД у процедурі кваліфікаційного оцінювання, а саме в «Прикінцевих та перехідних положення» Закону № 1402-VIII, відсутні. 
65.        Відтак, як участь ГРД в кваліфікаційному оцінюванні суддів на відповідність займаній посаді, так і «порядок ухвалення» відповідних рішень Комісії, за наявності у процедурі кваліфікаційного оцінювання окремого судді такого явища, як висновок ГРД, є єдиним.
66.        Приписи частини першої статті 88 Закону № 1402-VIIІ, яка діє однаково як під час оцінювання здатності здійснювати правосуддя, так і під час оцінювання на відповідність займаній посаді, не наділяє Комісію свободою розсуду (дискрецією) у ситуації, відповідно до якої ГРД у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності. Закон імперативно встановив, що в цій ситуації Комісія тільки у пленарному складі може ухвалити рішення про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя, а у випадку з суддею, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінювання якого проводиться у тому ж порядку, - про підтвердження відповідності займаній посаді, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма членами Комісії. 
67.        Як зазначає у скарзі ВККС, Закон № 1402-VIII іншого порядку визначення судді таким, що відповідає займаній посаді, у разі наявності висновку ГРД, крім виконання процедури (підтримання такого рішення пленарним складом Комісії), визначеної частиною першою статті 88 Закону № 1402-VIIІ, не передбачає.
68.        Запроваджений законодавцем механізм судової реформи, який, серед іншого, передбачав необхідність ухвалення Комісією у пленарному складі рішення кваліфікованою кількістю голосів у межах кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, застосовується Комісією від самого початку реалізації зазначеної процедури, задовго до внесення оскаржуваних позивачем змін у Регламент.
69.        Посилається Комісія на те, що такі положення були зрозумілими та передбачуваними і для законодавця, і для Верховного Суду. Використання вказаного порядку та ухвалення рішень Комісією у процедурі кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді можна простежити на прикладі низки судових рішень, які ухвалив Верховний Суд, зокрема, у складі Великої Палати Верховного Суду: у постановах від 19 жовтня 2023 року (справа № 9901/57/20), від 08 червня 2022 року (справа № 9901/84/21), від 01 вересня 2021 року (справа № 9901/474/19), від 24 березня 2021 року (справа № 9901/547/19), від 24 лютого 2021 року (справа № 9901/605/19), від 17 лютого 2021 року (справа № 9901/18/20), від 10 лютого 2021 року (справа № 9901/416/19), від 27 січня 2021 року (справа № 9901/556/19), від 01 липня 2020 року (справи № 9901/381/19, № 9901/489/19). 
70.        Зазначає, що відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 16 жовтня 2019 року № 193-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» з дня набрання чинності цим Законом (07 листопада 2019 року) повноваження членів Комісії було припинено. ВРП 01 червня 2023 року призначено новий склад Комісії. Новим складом Комісії продовжено кваліфікаційне оцінювання суддів, зокрема суддів, призначених (обраних) на посаду судді та яких колегіями Комісії визнано такими, що відповідають займаній посаді судді, проте відповідне питання винесено на розгляд Комісії у пленарному складі через надходження висновку ГРД про невідповідність судді критеріям професійної етики та доброчесності. 
71.        З огляду на викладене для забезпечення правової визначеності у питаннях кваліфікаційного оцінювання, з метою дотримання порядку, визначеного Законом, та усталеного підходу Верховного Суду новим складом Комісії були внесені зміни до Регламенту, зокрема деталізовано проведення процедури кваліфікаційного оцінювання. 
72.        Зазначена вище практика Верховного Суду на період внесення оскаржуваних змін, а саме 19 жовтня та 30 листопада 2023 року, до Регламенту була сталою, а тому висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 9901/198/20, що була прийнята 13 червня 2024 року, не можуть бути застосовані до спірних відносин. 
73.        Крім цього, правовідносини, яким надавалась оцінка у справі № 9901/198/20 та у справі № 990/54/24, є різними, а тому і правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у справі № 9901/198/20, є нерелевантними до спірних правовідносин.
74.        З огляду на викладене ВККС просить рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07 квітня 2025 року змінити у мотивувальній частині з урахуванням доводів, зазначених в апеляційній скарзі Комісії, в іншій частині рішення залишити без змін.
75.        У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ВККС наводить аргументи, аналогічні тим, що викладені в її апеляційній скарзі.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції
76.        Указом Президента України від 25 липня 2013 року № 391/2013 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Межівського районного суду Дніпропетровської області.  
77.        Наказом голови цього суду від 07 серпня 2013 року № 1 позивача зараховано до штату суду.
78.        Рішенням Комісії від 01 лютого 2018 року № 8/зп-18 призначено кваліфікаційне оцінювання окремих суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема судді Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 .
79.        Рішенням Комісії від 12 грудня 2018 року № 313/зп-18 призначено проведення тестування особистих морально-психологічних якостей та загальних здібностей, зокрема, ОСОБА_1 . За підсумками тестувань складено висновок.
80.        Рішенням Комісії від 14 червня 2018 року № 141/зп-18 затверджено декодовані результати першого етапу «Іспит» кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді, зокрема ОСОБА_1 . Комісія вирішила допустити ОСОБА_1 до другого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді - «Дослідження досьє та проведення співбесіди».
81.        Законом України від 16 жовтня 2019 року № 193-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» повноваження членів ВККС припинено і кваліфікаційне оцінювання судді ОСОБА_1 не завершено.
82.        01 червня 2023 року сформовано повноважний склад ВККС.
83.        З метою вирішення питання щодо продовження процедур оцінювання, передбачених Законом № 1402-VIII, рішенням Комісії від 20 липня 2023 року № 34/зп-23 здійснено повторний автоматизований розподіл справ між членами ВККС, процедуру кваліфікаційного оцінювання стосовно судді ОСОБА_1 продовжено з етапу «Дослідження досьє та проведення співбесіди».
84.        15 листопада 2023 року Комісією у складі колегії в межах кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді проведено співбесіду із суддею Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 , за результатами якої ухвалено рішення від 15 листопада 2023 року № 10/ко-23 про те, що суддя Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 набрав 672 бали та відповідає займаній посаді. Передано пленарному складу ВККС для підтримання рішення колегії щодо відповідності судді Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 займаній посаді.
85.        У вказаному рішенні Комісії зазначено, що воно набирає чинності відповідно до абзацу першого пункту 124 параграфа 9 розділу IІ Регламенту.
86.        За результатами засідання 12 лютого 2024 року Комісія у пленарному складі дійшла висновку, що рішення Комісії у складі колегії від 15 листопада 2023 року № 10/ко-23 про відповідність судді Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 займаній посаді є необґрунтованим, а тому не підтримується.
87.        Таким чином, 12 лютого 2024 року ВККС у пленарному складі ухвалила рішення № 50/ко-24, яким суддю Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 визнано таким, що не відповідає займаній посаді.
88.        Суд також установив, що 19 жовтня 2023 року рішенням ВККС № 119/зп-23 внесено зміни до Регламенту шляхом викладення його в новій редакції.
89.        Зокрема, підпунктом 58.17 пункту 58 параграфа 7 розділу І Регламенту (у редакції Рішення № 119/зп-23) передбачено, що Комісія у пленарному складі ухвалює рішення про підтримку рішення колегії ВККС про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (відповідність судді займаній посаді), якщо ГРД у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності.
90.        Пунктом 122 параграфа 9 розділу II Регламенту визначено, що за результатами співбесіди Комісія у складі колегії ухвалює рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (відповідності судді займаній посаді).
91.        Відповідно до пункту 123 параграфа 9 розділу II Регламенту у разі ухвалення рішення про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (відповідності судді займаній посаді) за наявності висновку ГРД на розгляд Комісії у пленарному складі виноситься питання щодо підтримки зазначеного рішення відповідно до вимог абзацу другого частини першої статті 88 Закону № 1402-VIII.
92.        Ухвалене щодо висновку судове рішення (за наявності) долучається до досьє судді (кандидата на посаду судді) та досліджується Комісією у пленарному складі разом з іншими документами (матеріалами) досьє.
93.        Пунктом 124 параграфа 9 розділу II Регламенту передбачено, що рішення про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (відповідності судді займаній посаді) за наявності висновку ГРД набирає чинності з дня його ухвалення у разі, якщо воно буде підтримане не менше ніж одинадцятьма членами Комісії згідно з абзацом другим частини першої статті 88 Закону, або у разі надходження до Комісії рішення Громадської ради доброчесності про скасування відповідного висновку до моменту його розгляду Комісією у пленарному складі.
94.        У разі надання Комісії Громадською радою доброчесності рішення про скасування висновку до моменту його розгляду Комісією у пленарному складі питання щодо набрання чинності рішенням про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (відповідності судді займаній посаді) розглядається Комісією відповідно до абзацу першого пункту 101 цього Регламенту.
95.        Судове рішення, ухвалене щодо рішення Комісії у складі колегії про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (відповідності судді займаній посаді) не змінює встановлений законом порядок його підтримання, набрання ним чинності та процедуру підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (відповідності судді займаній посаді).
96.        Пунктом 125 параграфа 9 розділу II Регламенту визначено, що рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (відповідності судді займаній посаді) набирає чинності з дня його ухвалення.
97.        Відповідно до пункту 126 параграфа 9 розділу II Регламенту у засіданні Комісії у пленарному складі з підстави, визначеної абзацом другим частини першої статті 88 Закону, розгляду підлягають рішення Комісії, ухвалені у складі колегії, про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (відповідності судді займаній посаді); висновок (інформація) ГРД, пояснення судді (кандидата на посаду судді) інші обставини, документи та матеріали.
98.        Пунктом 128 параграфа 9 розділу II Регламенту передбачено, що за результатами засідання у пленарному складі з підстави, визначеної абзацом другим частини першої статті 88 Закону, Комісія ухвалює одне з таких рішень:
- про підтримку рішення Комісії у складі Колегії про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (відповідності судді займаній посаді);
- про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (відповідності судді займаній посаді).
99.        Пунктом 129 параграфа 9 розділу II Регламенту визначено, що у разі ухвалення Комісією у пленарному складі рішення про підтримку рішення Комісії, ухваленого у складі Колегії, про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (відповідність судді займаній посаді) згідно з абзацом другим частини першої статті 88 Закону обставини, викладені у висновку, не підлягають повторному розгляду під час наступних процедур кваліфікаційного оцінювання відповідного судді (кандидата на посаду судді).
100.     У разі ухвалення Комісією у пленарному складі рішення про невідповідність судді займаній посаді справа передається до колегії ВККС, яка ухвалила рішення, для внесення Вищій раді правосуддя подання про звільнення такого судді із займаної посади.
101.     30 листопада 2023 року ВККС прийняла рішення № 150/зп-23 про внесення змін до Регламенту (у редакції Рішення № 119/зп-23), зокрема до пунктів 124, 129 параграфа 9 розділу II.
102.     Вказаним рішенням абзац перший пункту 124 параграфа 9 розділу II Регламенту викладено в такій редакції: «124. Рішення про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (відповідності судді займаній посаді) за наявності висновку Громадської ради доброчесності набирає чинності з дня його ухвалення у разі, якщо воно буде підтримане не менше ніж одинадцятьма членами Комісії згідно з абзацом другим частини першої статті 88 Закону».
103.     Абзац перший пункту 129 параграфа 9 розділу II Регламенту викладено в такій редакції: «129. У разі ухвалення Комісією у пленарному складі рішення про невідповідність судді займаній посаді, справа передається до Колегії, членом якої є доповідач, для внесення Вищій раді правосуддя подання про звільнення такого судді із займаної посади».
104.     Рішенням від 11 січня 2024 року № 4/зп-24 ВККС внесла зміни до Регламенту (у редакції Рішення № 119/зп-23), зокрема до підпункту 58.17 пункту 58 параграфа 7 розділу І, абзацу першого пункту 123, абзацу першого пункту 124, пунктів 126, 129 параграфа 9 розділу II.
105.     Так, відповідно до підпункту 58.17 пункту 58 параграфа 7 розділу І Регламенту Комісія у пленарному складі ухвалює рішення про підтвердження (непідтвердження) здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (відповідність (невідповідність) судді займаній посаді), якщо ГРД у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності.
106.     Згідно з абзацом першим пункту 123 параграфа 9 розділу II Регламенту якщо ГРД у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, Колегія проводить оцінювання судді (кандидата на посаду судді) на відповідність критеріям, визначеним законом, та ухвалює рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (невідповідність судді займаній посаді) та внесення подання до Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади або вносить на розгляд Комісії у пленарному складі питання про підтвердження (непідтвердження) здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (відповідність або невідповідність судді займаній посаді).
107.     Абзацом першим пункту 124 параграфа 9 розділу II Регламенту визначено, що рішення про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (відповідність судді займаній посаді), за наявності висновку ГРД, приймається Комісією у пленарному складі згідно з абзацом другим частини першої статті 88 Закону.
108.     Пунктом 126 параграфа 9 розділу II Регламенту передбачено, що у засіданні Комісії у пленарному складі з підстави, визначеної абзацом другим частини першої статті 88 Закону, розгляду підлягають рішення Комісії, ухвалені у складі колегії, про оцінювання судді (кандидата на посаду судді) на відповідність критеріям, визначеним законом; висновок ГРД, пояснення судді (кандидата на посаду судді), інші обставини, документи та матеріали.
109.     За результатами засідання у пленарному складі з підстави, визначеної абзацом другим частини першої статті 88 Закону, Комісія ухвалює одне з таких рішень: про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (відповідності судді займаній посаді); про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (невідповідність судді займаній посаді та внесення подання до Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади) (пункт 128 параграфа 9 розділу ІІ Регламенту).
110.     Відповідно до пункту 129 параграфа 9 розділу II Регламенту відмовою від проходження оцінювання судді на відповідність займаній посаді вважається систематична (тричі) неявка судді на будь-який з етапів такого оцінювання за відсутності для цього поважних причин або за відсутності інформації про причини неявки. Факт відмови судді від проходження оцінювання на відповідність займаній посаді встановлюється рішенням Комісії у пленарному складі. Під час ухвалення такого рішення у засіданні Комісії може брати участь представник ГРД. У разі систематичної (тричі) неявки судді на будь-який з етапів оцінювання на відповідність займаній посаді Комісія може розглянути питання щодо відповідності такого судді займаній посаді за його відсутності.
111.     Вважаючи, що Рішення відповідача № 119/зп-23 у частині включення до підпункту 58.17 пункту 58, пунктів 122, 123, абзацу першого пункту 124, пунктів 125, 126, 128 Регламенту словосполучення «відповідності судді займаній посаді», абзацу другого пункту 124 та пункту 129 повністю, а також Рішення № 150/зп-23 у частині внесення змін до абзацу першого пункту 129 Регламенту є протиправними та суперечать нормам Закону № 1402-VIII, позивач звернувся із цим позовом до суду про їх скасування.
Рух апеляційної скарги
112.     Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 17 квітня 2025 року відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , а ухвалою від 07 травня 2025 року призначила справу до розгляду в порядку письмового провадження на 12 червня 2025 року.
113.     У зв`язку із закінченням строку, на який суддю Верховного Суду Гриціва М. І. (доповідача у справі) обрано до складу Великої Палати Верховного Суду, та відповідно до розпорядження в. о. керівника Апарату Верховного Суду від 22 травня 2025 року № 5/0/30-25 призначено повторний автоматизований розподіл судових справ.  Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 травня 2025 року зазначену справу передано на розгляд судді-доповідачу Кривенді О. В.
114.     Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ВККС.
115.     12 червня 2025 року справу було знято з розгляду у зв`язку з кібератакою на інформаційно-комунікаційну систему Верховного Суду. Наступне судове засідання призначено на 21 липня 2025 року.
116.     Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2025 року заяву ОСОБА_2 про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_1 повернуто заявнику через неусунення її недоліків.
117.     21 липня 2025 року розгляд справи відкладено на 25 вересня 2025 року.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
118.     Велика Палата Верховного Суду, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, урахувавши доводи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, дійшла такого висновку.
119.     Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
120.     Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон № 1402-VIII (у редакції, чинній на час прийняття Комісією оспорюваних рішень).
121.     За статтею 92 Закону № 1402-VIII ВККС є державним колегіальним органом суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України.
122.     ВККС складається з шістнадцяти членів, вісім із яких призначаються з числа суддів або суддів у відставці.
123.     ВККС вважається повноважною за умови призначення до її складу не менше одинадцяти членів, щонайменше шість із яких призначені з числа суддів або суддів у відставці.
124.     Порядок роботи ВККС визначається цим Законом.
125.     Згідно з пунктом 6^1 частини першої статті 93 Закону № 1402-VIII ВККС затверджує більшістю голосів від її складу, визначеного цим Законом, регламент, що визначає порядок роботи Комісії в межах, встановлених цим Законом.
126.     Організаційними формами діяльності ВККС є засідання у пленарному складі Комісії, у складі її палат та колегій залежно від питань, визначених цим Законом та Регламентом (частина перша статті 98 Закону № 1402-VIII).
127.     Частинами першою і п`ятою статті 101 Закону № 1402-VIII визначено, що рішення ВККС у пленарному складі ухвалюється більшістю від установленого цим Законом складу Комісії. Голосування проводиться за відсутності особи, щодо якої вирішується питання, та інших осіб, які не є членами Комісії. Рішення ВККС, палат та колегій Комісії викладаються у письмовій формі.
128.     Рішенням від 13 жовтня 2016 року № 81/зп-16 Комісія затвердила Регламент.
129.     Відповідно до пунктів 7.1-7.3 Регламенту (у редакції рішення ВККС від 10 серпня 2023 року № 53/зп-23, яка була чинна до прийняття Рішення № 119/зп-23) зміни чи доповнення до цього Регламенту можуть бути ініційовані членом (членами) Комісії.
130.     Питання про внесення змін чи доповнень до Регламенту виноситься на розгляд Комісії Головою Комісії та вирішуються на організаційному засіданні.
131.     Зміни чи доповнення до Регламенту затверджуються чи відхиляються відповідним рішенням Комісії.
132.     Аналіз наведених норм Закону № 1402-VIII і Регламенту свідчить, що прийняття рішення про затвердження регламенту ВККС, внесення до нього змін чи доповнень належить до виключних повноважень Комісії. Такого роду рішення ВККС ухвалює більшістю голосів від її складу.
133.     Як зазначив суд першої інстанції, у площині цього публічно-правового спору предметом судового контролю є прийняті відповідачем рішення № 119/зп-23 та № 150/зп-23, якими внесено зміни до Регламенту.
134.     За наведеним у пункті 18 частини першої статті 4 КАС України визначенням, нормативно-правовим актом є акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.
135.     За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.
136.     Нормативно-правовий акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для їх суб`єктів.
137.     Отже, нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права); вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються у нормативно регламентованій ситуації; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин; нормативно-правовий акт діє упродовж тривалого часу та не вичерпує своєї дії фактами його застосування.
138.     З положень Регламенту вбачається, що він установлює загальні правила регулювання однотипних відносин, має неперсоніфікований характер і розрахований на довгострокове та неодноразове застосування, тобто має ознаки нормативно-правового акта локального характеру, а відтак не може стосуватися приватних інтересів однієї особи чи групи осіб.
139.     Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції, який зазначив, що рішення ВККС про внесення змін до Регламенту є нормативно-правовими актами у розумінні пункту 18 частини першої статті 4 КАС України.
140.     У частині третій статті 266 КАС України зазначено, що у разі відкриття провадження в адміністративних справах, визначених частиною другою цієї статті, щодо оскарження нормативно-правових актів Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, ВККС, застосовуються правила, визначені статтями 264 та 265 цього Кодексу, з особливостями, визначеними цією статтею.
141.     За частинами першою - третьою статті 264 цього Кодексу особа має право оскаржити нормативно-правові акти органів виконавчої влади, та інших суб`єктів владних повноважень. Правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, , місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень. Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.
142.     Згідно з Рекомендацією № R(87)16 Комітету міністрів Ради Європи щодо адміністративних процедур, які зачіпають велику кількість осіб (прийнято Комітетом міністрів 17 вересня 1987 року) адміністративний акт, що має вплив на велику кількість осіб, повинен обов`язково підлягати судовому контролю, який здійснюється з належним урахуванням прав та інтересів зацікавлених осіб, зокрема шляхом забезпечення участі представників таких осіб у судовому розгляді справи, її апеляційному перегляді, та повідомленням про розгляд справи шляхом публічного оголошення.
143.     Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55 Конституції України).
144.     Згідно із частиною другою статті 55 Основного Закону кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
145.     Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
146.     Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
147.     Ураховуючи згадані юридичні позиції Конституційного Суду України, суд першої інстанції слушно послався на те, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2023 року у справі № 9901/41/21 сформулювала висновок, згідно з яким позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права та інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване в законах України право на належний судовий захист прав та інтересів особи передбачає можливість звернення до суду лише у разі існування спірних правовідносин, тобто у разі установлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
148.     Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
149.     Вирішуючи цей спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
150.     Як установив суд першої інстанції та видно з матеріалів справи, позивач оскаржує Рішення № 119/зп-23 у частині включення до підпункту 58.17 пункту 58, пунктів 122, 123, абзацу першого пункту 124, пунктів 125, 126, 128 Регламенту словосполучення «відповідності судді займаній посаді», абзацу другого пункту 124 та пункту 129 повністю, а також Рішення №150/зп-23 у частині внесення змін до абзацу першого пункту 129 Регламенту.
151.     За доводами позивача, вказані пункти Регламенту в редакції оспорюваних рішень ВККС є протиправними, оскільки суперечать нормам Закону № 1402-VIII. Позивач зазначає, що положення вказаного Закону на час внесення змін до Регламенту не містили приписів, які б закріплювали, що у разі наявності негативного висновку ГРД під час кваліфікаційного оцінювання судді на відповідність займаній посаді рішення ВККС у складі колегії про відповідність такого судді займаній посаді має бути підтримане рішенням Комісії у пленарному складі.
152.     Порушення своїх прав та законних інтересів указаними пунктами оспорюваних рішень ОСОБА_1 вбачає у тому, що внаслідок їх застосування відповідачем рішення ВККС у складі колегії від 15 листопада 2023 року № 10/ко-23 про визнання його таким, що відповідає займаній посаді судді, було передано для підтримки пленарному складу Комісії. Однак ВККС у пленарному складі ухвалила рішення від 12 лютого 2024 року № 50/ко-24 про визнання судді Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді.
153.     Суд першої інстанції виходив із того, що на час ухвалення Комісією у складі колегії рішення від 15 листопада 2023 року № 10/ко-23 Регламент діяв у редакції Рішення № 119/зп-23, пункти якого оскаржує позивач.
154.     У подальшому, 30 листопада 2023 року, ВККС прийняла Рішення № 150/зп-23 про внесення змін до Регламенту (у редакції Рішення № 119/зп-23), зокрема до пунктів 124, 129 параграфа 9 розділу II, які, на думку позивача, є також протиправними.
155.     Суд першої інстанції слушно зауважив, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент звернення до суду. Це висновується з того, що ухвалення судового рішення в публічно-правовому спорі про задоволення позову спрямоване на те, щоб відновити права, свободи чи інтереси особи - позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
156.     Водночас відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною та достатньою підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
157.     Як зазначив суд першої інстанції, спірні правовідносини, вирішення яких ініціював позивач у лютому 2024 року, охоплюються періодом чинності оспорюваних пунктів Регламенту в редакції рішень № 119/зп-23 та № 150/зп-23, тобто до внесення змін до Регламенту рішенням від 11 січня 2024 року № 4/зп-24.
158.     Відтак на час ініціювання позивачем судового провадження дія спірних пунктів Регламенту в редакції рішень № 119/зп-23 та № 150/зп-23 припинилася.
159.     Межі дії нормативних актів (законів) чи окремих норм визначаються такими критеріями (параметрами):
- видом регульованих суспільних відносин (тобто предметом регулювання);
- обставинами, настання яких зумовлює необхідність застосування регулятивної функції цих актів;
- часовими вимірами;
- просторовими вимірами (або територією в широкому розумінні слова);
- колом осіб, на яких поширюються норми акта.
160.     За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
161.     Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. Наприклад, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
162.     Єдиний виняток із цього правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
163.     Конституційний Суд України (Рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп) висловив позицію, за якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.
164.     У Рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України стосовно порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами роз`яснив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному; звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього; загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori - «наступний закон скасовує попередній».
165.     З огляду на викладене, як правильно зазначив суд першої інстанції, з ухваленням ВККС рішення від 11 січня 2024 року № 4/зп-24 Регламент, який був викладений у редакції рішень № 119/зп-23 та № 150/зп-23, втратив чинність.
166.     Регламент є цілісним нормативно-правовим актом локального характеру, який затверджений на виконання вимог спеціального Закону - № 1402-VIII. Нормам Регламенту, як і будь-якого іншого нормативно-правового акта, властиво змінюватися упродовж часу своєї дії у залежності від зміни нормативного регулювання тих суспільних відносин, у сфері яких він прийнятий, а також багатьох інших аспектів. Рішення № 119/зп-23 та № 150/зп-23 є складовими елементами нормативно-правового акта - Регламенту.
167.     Оскільки дія цього нормативно-правового акта в часі триває й надалі, то скасування рішень № 119/зп-23 та № 50/зп-23 у частині спірних пунктів призведе до втрати його цілісності та істотного дисбалансу (невизначеності, неузгодженості) у сфері суспільних відносин, які він урегульовує та які існують на сьогодні.
168.     Окрім того, обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.
169.     Як уже зазначалося, порушення своїх прав позивач вбачає у тому, що прийняття Комісією оскаржуваних змін до Регламенту призвело до того, що 12 лютого 2024 року ВККС у пленарному складі ухвалила рішення № 50/ко-24 про визнання судді Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді.
170.     В оскаржуваному судовому рішенні йдеться про те, що в судових засіданнях ОСОБА_1 неодноразово наголошував, що вважає необхідним визнати протиправними та скасувати рішення № 119/зп-23 та № 150/зп-23 у частині спірних пунктів, оскільки їх застосування відповідачем під час процедури його кваліфікаційного оцінювання призвело до визнання його таким, що не відповідає займаній посаді судді.
171.     Позивач не заперечував того, що задоволення його позовних вимог у цій справі у такий спосіб не призведе до відновлення його законних прав та інтересів.
172.     Водночас слід наголосити, що  право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди збігається з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме собою звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Суд повинен встановити, що на час звернення до суду особа дійсно має порушене право, свободу та інтерес, які підлягають судовому захисту.
173.     Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було реальним й існувало на момент звернення до суду.
174.     Ураховуючи встановлені обставини справи, суть спірних правовідносин та їх правове регулювання, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
175.     Велика Палата Верховного Суду не може погодитися з доводами  апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції повинен був визнати протиправними спірні положення Регламенту, незважаючи на втрату ними чинності. Так, частиною третьою статті 264 КАС України врегульовано, що нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності. Проте, як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом після втрати чинності спірними положеннями регламенту, про що зазначено в оскаржуваному судовому рішенні. 
176.     За встановлених у справі обставин суд був позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог відповідно до частини другої статті 9 КАС України, а тому доводи апелянта і в цій частині є необґрунтованими.       
177.     Та обставина, що ВРП не розглянула подання ВККС про звільнення ОСОБА_1 з посади судді, а тому визнання протиправними спірних положень Регламенту допомогло б йому довести свою правоту, не може бути підставою для задоволення позову з огляду на вимоги частини третьої статті 264 КАС України, про що йшлося вище. До того ж у разі незгоди з рішенням ВРП, ухваленим за наслідками розгляду подання ВККС, апелянт має право оскаржити це рішення в порядку, передбаченому статтею 266 КАС України.  
178.     Посилання апелянта на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 9901/460/18, є безпідставними, оскільки обставини, встановлені у цих справах, не є подібними.             
179.     Не погоджується Велика Палата Верховного Суду і з доводами ВККС про те, що суд першої інстанції безпідставно послався на практику Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 13 червня 2024 року у справі № 9901/198/20 (провадження № 11-5заі24), оскільки ці доводи фактично зводяться до незгоди з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у цій постанові. 
180.     Крім того, суд першої інстанції, дійшовши висновку про відсутність порушеного права чи інтересу позивача, відмовив у задоволенні позову саме з цих підстав.   
181.     Інші доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та ВККС не спростовують правильності висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладених в оскаржуваному рішенні. 
Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг
182.     Велика Палата Верховного Суду вважає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до вимог статті 316 КАС України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07 квітня 2025 року - без змін.
Керуючись статтями 266, 292, 308, 310, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1.           Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Вищої кваліфікаційної комісії суддів України залишити без задоволення.
2.           Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07 квітня 2025 року у справі № 990/54/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                                     О. В. Кривенда 
Судді:                                     О. Л. Булейко                                             М. В. Мазур
І. А. Воробйова                                          С. О. Погрібний
О. А. Губська                                              Н. С. Стефанів
І. В. Дашутін                                                Т. Г. Стрелець
А. А. Ємець                                                 І. В. Ткач
Л. Ю. Кишакевич                                      О. С. Ткачук 
В. В. Король                                                Н. В. Шевцова