ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 760/9573/23
провадження № 61-16960св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Департамент патрульної поліції,
третя особа - Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції,
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за  касаційною скаргою  ОСОБА_1  на постанову Київського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року в складі колегії суддів: Крижанівської Г.В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції (далі - ДПП), у якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просила визнати протиправним та  скасувати наказ ДПП від 08 квітня 2022 року № 735 о/с в частині її звільнення з 08 квітня 2022  року, поновити її на посаді старшого статистика відділу адміністративної практики Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції (далі - УПП в Одеській області ДПП), стягнути з ДПП середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з дати її звільнення по день ухвалення рішення та моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. 
На обґрунтуванням своїх вимог зазначала, що працювала на посаді старшого статистика відділу адміністративної практики УПП в Одеській області ДПП. 
24 лютого 2022 року почалася повномасштабна військова агресія російської федерації проти України, у зв`язку з чим вона разом зі своєю малолітньою дитиною вимушено виїхала за кордон, про що повідомила засобами мобільного зв`язку свого безпосереднього керівника - начальника відділу адміністративної практики.
31 березня 2022 року направила на адресу УПП в Одеській області ДПП заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати. Після цього вважала, що знаходиться у відпустці.
Однак 01 листопада 2022 року їй стало відомо, що наказом від 08 квітня 2022  року № 735 о/с відповідач звільнив її на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. 
Вважала наказ незаконним, оскільки вона була відсутня на роботі з поважних причин - виїзд за кордон у зв`язку з воєнними діями з метою збереження свого життя та життя дитини, про що відповідач був повідомлений.
Відповідач порушив порядок звільнення, оскільки не отримав від неї письмових пояснень. Крім того не видав їй наказ про звільнення.
Також внаслідок незаконного звільнення їй завдано моральної шкоди, яка виразилася в тому, що її життєві зв`язки були порушені й вона змушена витрачати додаткові зусилля, щоб якось організувати своє життя.
Короткий зміст рішень суду першої інстанції
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва 13 травня 2024 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ ДПП від 08 квітня 2022 року №  735  о/с про звільнення ОСОБА_2 , старшого статистика відділу адміністративної практики, з 08 квітня 2022 року.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого статистика відділу адміністративної практики УПП в Одеській області ДПП з 08 квітня 2022 року.
Стягнуто з ДПП на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 298 793,28 грн, моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн, витрати по оплаті судового збору в сумі 85,90 грн.
Судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 858,88 грн віднесено на рахунок держави.
Додатковим рішенням Солом`янського районного суду міста Києва 31 травня 2024 року стягнуто з ДПП на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правничу допомогу в сумі 7 000,00 грн.
Суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позову. Перебування позивача з  неповнолітньою дитиною за кордоном в період воєнного стану з метою збереження життя є поважною причиною відсутності на роботі. 
Крім того, неповідомлення позивача про відмову в наданні їй відпустки за  заявою від 31 березня 2022 року позбавило її об`єктивної можливості прибути на роботу у встановлений керівництвом строк або подати заяву про відтермінування її виходу на роботу.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 травня 2024 року та  додаткове рішення цього суду від 31 травня 2024 року скасовано й ухвалено нове рішення про відмову в позові.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що звільнення позивача здійснено з дотриманням вимог закону.
Позивач була відсутня на роботі з 24 лютого 2022 року до 08 квітня 2022 року. Наказ про надання їй відпустки без збереження заробітної плати без обмеження строку відповідач не видавав, тоді як така відпустка надається виключно за погодженням з роботодавцем.
При цьому місто Одеса не входило до переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в  тимчасовій окупації, тому безпідставним є висновок суду першої інстанції про те, що виїзд позивача за кордон є поважною причиною відсутності її на роботі.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У грудні 2024 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року й ухвалити нове рішення, не передаючи справу на новий розгляд.
Як на підставу касаційного оскарження посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі № 521/10517/16-ц, від 06 червня 2024 року в справі № 367/569/23; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права в подібних правовідносинах.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.
Зокрема не врахував, що відсутність працівника на роботі у зв`язку з військовим вторгненням російської федерації на територію України не може бути кваліфікована як прогул без поважних причин.
Не звернув уваги на порушення відповідачем вимог частини першої статті 149 КЗпП України, оскільки він не відібрав у неї письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
30 січня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
ДППподало до Верховного суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції.
Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини, встановлені судами
З жовтня 2018 року  ОСОБА_1 працювала на посаді старшого статистика відділу адміністративної практики УПП в Одеській області ДПП.
Наказом ДПП «По особовому складу» № 735 о/с від 08 квітня 2022 року ОСОБА_1 звільнено з 08 квітня 2022 року за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
Підставою для винесення наказу - доповідна записка тимчасово виконуючого обов`язки начальника УПП в Одеській області ДПП підполковника поліції Д. Хмарука від 07 квітня 2022 року. 
Згідно з цією доповідною запискою, з 24 лютого 2022 року до 01 квітня 2022  року позивач не приступила до виконання службових обов`язків. Згідно з  наданими засобами мобільного зв`язку усними поясненнями перебуває за  кордоном у зв`язку із воєнним станом в Україні. Під час виїзду на  лікарняному не перебувала, заяв на відпустки не подавала, про виїзд за межі країни не повідомляла та зазначене питання з керівництвом відділу та  управління не погоджувала. ОСОБА_1 було доведено про необхідність прибути до підрозділу до виконання посадових обов`язків до 01 квітня 2022 року, але станом на 07 квітня 2022 року для виконання посадових обов`язків не  прибула, на роботі відсутня.
Про відсутність ОСОБА_1 на роботі в період з 01 квітня до 08 квітня 2022 року складені відповідні акти.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до  працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.
До застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення (частина перша статті 149 КЗпП України).
За приписами пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до  закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.
Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі в трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі надається виходячи з конкретних обставин.
Згідно зі статтею 12, частиною першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за  своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Установлено, що з 24 лютого 2022 року до 08 квітня 2022 року позивач була  відсутня на роботі.
Позивач не заперечувала свою відсутність на роботі з 24 лютого 2022 року. Однак зазначала, що була відсутня на роботі з поважних причин, а саме у  зв`язку з вимушеним виїздом за межі України через збройну агресію російської федерації проти України. Крім того 31 березня 2022 року вона подала відповідачу заяву про надання їй з 01 квітня 2022 року відпустки без збереження заробітної плати без обмеження строку.
Загальновідомим є той факт, що російська федерація чинить збройну агресію проти України, у зв`язку з чим Указом Президента України від 24 лютого 2022  року № 64/2022 введено з 24 лютого 2022 року в Україні воєнний стан, який діє і на теперішній час.
Разом з тим сам по собі цей факт, без доведення працівником причинно-наслідкового зв`язку між чиненням збройної агресії проти України та  неможливістю прибути на роботу, не є достатньою підставою вважати поважною причину відсутності працівника на роботі.
Як установив суд апеляційної інстанції, починаючи з 24 лютого 2022 року місто Одеса не входило до переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації. УПП в Одеській області ДПП, у якому працювала позивач, свою роботу у зв`язку із введенням воєнного стану не зупиняло, тому обґрунтовано вважав, що  виїзд  позивача з міста Одеси за кордон не є поважною причиною відсутності її на роботі.
Крім того встановлено, що наказ про надання ОСОБА_1 відпустки без  збереження заробітної плати без обмеження строку ДПП не видавав і,  як  правильно зазначив суд апеляційної інстанції, такого обов`язку не мав, оскільки в силу чинної на момент виникнення спірних правовідносин частини третьої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першоюстатті 26 Закону України «Про відпустки», тобто надання працівнику такого виду відпустки було правом, а не обов`язком відповідача.
При цьому зміст долученого ОСОБА_1 до позовної заяви листування з  її  керівником у месенджері Viber свідчить про те, що позивачу було відомо, що  відповідач не погодить їй заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати без обмеження строку, а також про необхідність повернутись до роботи до 01 квітня 2022 року й про наслідки невиходу на роботу.
Проте, незважаючи на це, позивач станом на 08 квітня 2022 року до роботи не повернулась.
Таким чином, установивши, що позивач допустила прогул без поважних причин, суд апеляційної інстанції, обґрунтовано вважав, що звільнення позивача з  підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, є  законним, у зв`язку з чим правильно відмовив у позові.
Висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у наведених у касаційній скарзі постановах.
Доводи  ОСОБА_1  про порушення відповідачем положення частини першої  статті 149 КЗпП України не заслуговують на увагу, оскільки встановлено, що на момент виявлення відповідачем проступку ОСОБА_1 перебувала за  кордоном. Про причини своєї відсутності на роботі позивач надала відповідачу усні пояснення за допомогою засобів мобільного зв`язку, про що  вона не заперечувала в позові. Тобто роботодавець виконав обов`язок щодо з'ясування причин відсутності ОСОБА_1 на робочому місці, а відсутність її  письмових пояснень не є підставою для визнання звільнення незаконним.
Інші аргументи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до необхідності переоцінки доказів і  встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для його скасування.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін.
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її  прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                 М. Ю. Тітов
                                                                                                            А. Ю. Зайцев
                                                                                                            Є. В. Коротенко