Номер провадження: 22-ц/813/799/25 
Справа № 501/2612/16-ц
Головуючий у першій інстанції Смирнов  В. В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Драгомерецького М.М., Сегеди С.М., 
з участю секретаря Громовенко А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 27 лютого 2019 року, постановленого під головуванням судді Смирнова В.В., повний текст рішення складений 07 березня 2019 року,у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення з житлового приміщення та зняття з реєстрації осіб, які проживають в ньому, -
в с т а н о в и в:
У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» (далі ПАТ«Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення з житлового приміщення та зняття з реєстрації осіб, які проживають в ньому, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просило:
- стягнути солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитом у розмірі 61 363,83 євро та 1 670,50 грн., з яких:
38 847,22 євро – прострочений основний борг за кредитом;
312,91 євро – строкові відсотки за користування кредитом;
8 170,07 євро – прострочені відсотки за користування кредитом;
1 400,00 грн. – прострочена комісійна винагорода за супроводження кредиту;
10 992,90 євро (343 378,12 грн.) – пеня за прострочений основний борг за кредитом;
1 920,56 євро (59 991,29 грн.) – пеня за прострочені відсотки за користування кредитом;
270,50 грн. – пеня за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту;
209,48 євро – три відсотки річних за основним боргом;
1 223,60 євро – три відсотки річних за несвоєчасне погашення кредиту;
- у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Ощадбанк» за договором про іпотечний кредит від 19 лютого 2008 року № 1316 звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, посвідченим 19 лютого 2008 року приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Слаєвою Р.К. та зареєстрованим в реєстрі за № 2502, а саме на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , шляхом продажу на прилюдних торгах в межах виконавчого провадження за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій;
виселити ОСОБА_1 із трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , зі зняттям з реєстраційного обліку у Чорноморському міському відділі Державної міграційної служби України в Одеській області.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що 19 лютого 2008 року між ОСОБА_1 і ПАТ «Державний ощадний банк України» укладено договір про іпотечний кредит № 1316, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 70 400,00 євро зі сплатою 12 % річних строком до 19 лютого 2033 року.
Повернення кредиту забезпечене договором поруки від 19 лютого 2008 року, укладеним між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 
28 жовтня 2008 року між банком і позичальником укладено додаткову угоду до кредитного договору про збільшення відсоткової ставки до 14,00 % річних. Того ж дня, 28 жовтня 2008 року, банк, позичальник і поручитель уклали додаткову угоду до договору поруки про збільшення відсоткової ставки до 14,00 % річних.
У порушення умов договору про іпотечний кредит від 19 лютого 2008 року № 1316 позичальник зобов`язання не виконує, внаслідок чого станом на 11 жовтня
2016 року розмір заборгованості становить 43 770,93 євро та 361,96 грн.
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 27 лютого 2019 року позов АТ «Ощадбанк» задоволений частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором про іпотечний кредит від 19 лютого 2008 року № 1316 у розмірі 48 817,62 євро, яка складається з: прострочення основного боргу за кредитом – 38 847,22 євро; строкових відсотків за користування кредитом – 312,91 євро; прострочених відсотків за користування кредитом – 8 170,07 євро; пені за прострочений основний борг за кредитом (період із 15 липня 2016 року до 01 листопада 2016 року) – 54,34 євро; трьох відсотків річних за несвоєчасне погашення відсотків – 209,48 євро; трьох відсотків річних за несвоєчасне погашення кредиту  – 1 223,60 євро.
У задоволенні інших позовних вимог АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 відмовлено.
У задоволенні позовних вимог АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.
На рішення суду ПАТ«Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове у відповідній частині, яким позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року справа повернута до суду першої інстанції для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення у зв`язку з тим, що судом не були вирішені позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення з житлового приміщення та зняття з реєстрації осіб, які проживають в ньому.
Додатковим рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 15 жовтня 2021 року відмовлено в позові про виселення мешканців житлового приміщення, що є предметом іпотеки, і на яке звертається стягнення.
АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» подало апеляційну скаргу на додаткове рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 жовтня 2021 року, в якій просило додаткове рішення скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити у повному обсязі позовні вимоги АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та примусове виселення у повному обсязі.
Постановою Одеського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 27 лютого 2019 року та додаткове рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 15 жовтня 2021 року в частині відмови в позовних вимогах ПАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення з житлового приміщення та зняття з реєстрації осіб, які проживають в ньому, скасовано і ухвалено нове рішення в цій частині.
У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед AT «Ощадбанк» за договором про іпотечний кредит від 19 лютого 2008 року № 1316 звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, посвідченим 19 лютого 2008 року приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Слаєвою Р.К. та зареєстрованим в реєстрі за № 2502, а саме на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , шляхом продажу на прилюдних торгах в межах виконавчого провадження за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
У частині позовних вимог ПАТ «Ощадбанк» про виселення відмовлено.
На рішення суду першої інстанції та постанову Одеського апеляційного суду, АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» подало касаційну скаргу.
Постановою Верховного Суду від 30 листопада 2023 року касаційна скарга АТ «Державний ощадний банк України» задоволена частково.
Постанова Одеського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення пені, комісійної винагороди за супроводження кредиту та позовних вимог АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 скасована, справа передана у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова Одеського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про виселення залишена без змін.
Протоколом автоматизованого розподілу від 19 грудня 2023 року визначений склад колегії суддів під головуванням судді Дришлюка А.І. для розгляду справи (а.с. 72 т. 3).
Ухвалою Одеського апеляційного суд від 17 січня 2024 року провадження у справі за апеляційною скаргою ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» прийнято до провадження та справа призначена до розгляду (а.с. 73-77 т. 3).
У зв`язку із відрахуванням судді Дришлюка А.І. зі штату Одеського апеляційного суду у зв`язку з припиненням повноважень судді, відповідно до наказу голови Одеського апеляційного суду № 66-щс від 11.04.2025 року, з урахуванням п. 3.9 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затверджених зборами суддів Одеського апеляційного суду 28.03.2025 року (зі змінами), протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.04.2025 року було визначено інший склад суду та справа передана головуючому-судді (суддя-доповідач) Комлевій О.С. зі складом колегії суддів(а.с. 105, 106, 108 т. 3).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02 травня 2025 року цивільна справа за апеляційною скаргою ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» прийнята до провадження та призначена до розгляду (а.с. 109 т. 3).
В судове засідання, призначене на 23 вересня 2025 року ОСОБА_1 , його представник – адвокат Станіславська А.В., ОСОБА_2 не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 120, 121 зв.б., 122-123 т. 3).
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які не з`явилися в судове засідання та які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення Поплавської О.В., представника АТ «Державний ощадний банк України», перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, за наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду зазначеним вимогам відповідає не в повній мірі, з наступних підстав.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 19 лютого 2008 року між ОСОБА_1 і ПАТ «Державний ощадний банк України» укладено договір про іпотечний кредит №1316 на суму 70 400,00 (сімдесят тисяч чотириста євро) з оплатою 12 % річних з терміном остаточного погашення не пізніше 19 лютого 2033 року (а.с. 16- 23 т. 1).
Для забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором № 1316 між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки від 19 лютого 2008 року (а.с. 24-6 т. 1).
Відповідно до додаткової угоди до кредитного договору №1316 від 19 лютого 2008 року, що була підписана між Банком та ОСОБА_3 від 28 жовтня 2008 року, 12 % річних було підвищено до 14 % річних (а.с 27 т. 1).
Між Банком, боржником ОСОБА_1 та поручителем ОСОБА_2 28.10.2008 року укладена трьохстороння додаткова угода до договору поруки від 19.02.2008 року, з умов якої вбачаються зобов`язання боржника перед кредитором, що випливає з кредитного договору, а саме здійснення погашення кредиту у розмірі 70400 євро, що за курсом НБУ складає 520339,07 грн., сплати 14% річних за користування кредитом, штраф, пеню та інші платежі у розмірі, порядку та на умовах зазначених у Кредитному договорі (а.с. 28 т. 1).
В забезпечення виконання кредитного договору, 19 лютого 2008 року між позивачем і ОСОБА_1 укладено іпотечний договір (а.с. 29-38 т. 1).
15 липня 2016 року Ощадбанк звернувся до ОСОБА_1 з вимогою про дострокове повернення кредиту, яка отримана останнім 05.08.2016 року, що підтверджується повідомленням про вручення (а.с. 37-38 т.1).
Звертаючись з вимогою до ОСОБА_1 , банк зазначив загальну заборгованість станом на 01.07.2016 року у розмірі 41009,31 євро та 51,95 грн., у тому числі:
Строковий основний борг по кредиту – 38460, 60 євро, прострочений борг по кредиту – 386,62 євро, прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.03.2008 року по 30.06.2016 року – 1815,11 євро, прострочена комісійна винагорода по супроводженню кредиту з 01.04.2008 року по 01.07.2016 року – 0,00 грн., пеня за прострочений основний борг по кредиту з 01.04.2008 року по 01.07.2016 року – 49,32 євро, пеня за прострочені відсотки за користування кредитом з 01.03.2008 року по 01.07.2016 року – 297,66 євро, пеня за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту з 01.04.2008 року по 01.07.2016 року – 51,95 грн. (а.с. 37 т. 1).
Звертаючись з позовом 09.11.2016 року, банком надано розрахунок, відповідно до якого розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 1316 станом на 11 жовтня 2016 року становить 43 770,93 євро, та 361,96 грн., із яких: прострочений основний борг по кредиту – 38 847,22 євро; прострочені проценти за користування кредитом за період з 01 березня 2008 року до 11 жовтня 2016 рік – 3 182,20 євро; прострочена комісійна винагорода за супроводження кредиту за період з 01 квітня 2008 року до 11 жовтня 2016 року – 300,00 грн.; пеня за прострочений основний борг по кредиту за період з 11 жовтня 2013 року до 11 жовтня 2016 року – 1 121,96 євро (32 338,39 грн.); пеня за прострочені проценти за користування кредитом за період з 11 жовтня 2013 року до 11 жовтня 2016 року – 500,69 євро (14 431,45 грн.); пеня за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту за період з 11 жовтня 2013 року до 11 жовтня 2016 року – 61,96 грн.; 3 % річних по основному боргу за період із 11 жовтня 2013 року до 11 жовтня 2016 року – 118,86 євро (а.с. 5-15 т. 1).
В подальшому уточнюючи позовні вимоги, банком надано розрахунок станом на 22 вересня 2017 року, відповідно до якого розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 1316 становить 61 363,83 євро та 1 670,50 грн., яка складається із: простроченого основного боргу по кредиту – 38 847,22 євро; строкових відсотків за користування кредитом – 312,91 євро; прострочених процентів за користування кредитом – 8 170,07 євро; простроченої комісійної винагороди за супроводження кредиту – 1 400,00 грн.; пені за прострочений основний борг по кредиту – 10 992,90 євро (3343 378,12 грн.); пені за прострочені проценти за користування кредитом – 1 920,56 євро (59 991,29 грн.); пені за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту – 270,50 грн.; 3 % річних по основному боргу – 209,48 євро; 3 % річних за несвоєчасне погашення кредиту – 1 223,60 євро (а.с. 96-98, 102-114 т. 1).
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 27 лютого 2019 року, стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором про іпотечний кредит від 19 лютого 2008 року № 1316 у розмірі 48 817,62 євро, яка складається з: прострочення основного боргу за кредитом – 38 847,22 євро; строкових відсотків за користування кредитом – 312,91 євро; прострочених відсотків за користування кредитом – 8 170,07 євро; пені за прострочений основний борг за кредитом (період із 15 липня 2016 року до 01 листопада 2016 року) – 54,34 євро; трьох відсотків річних за несвоєчасне погашення відсотків – 209,48 євро; трьох відсотків річних за несвоєчасне погашення кредиту  – 1 223,60 євро.
Рішення в зазначеній частині не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.
Щодо позовних вимог про стягнення комісійної винагороди. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості за комісійною винагородою, суд першої інстанції не зазначив жодної з підстав, за яких дійшов висновку про відмову у стягненні комісійної винагороди.
Колегія суддів з таким висновком суду погоджується не в повній мірі.
Так судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до п. 1.12 кредитного договору, за надання банківських послуг позичальник сплачує Банку наступні комісійні винагороди: надання кредиту в розмірі 1% від суми кредиту; розрахунково-касове обслуговування при достроковому погашенні або залишку заборгованості у розмірі 1% від суми дострокового погашення; видачу готівки у розмірі 5% від суми кредиту; при зміні умов кредиту за ініціативою позичальника у розмірі 70 грн. з одночасним укладеним додаткової угоди, щомісячна комісія банку за обслуговування валютного рахунку у розмірі 100 грн. (а.с. 9-10 т. 1).
Відповідно до ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», б анкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. 
Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. 
У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються:
1) сума кредиту;
2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача;
3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту;
4) право дострокового повернення кредиту;
5) річна відсоткова ставка за кредитом;
6) інші умови, визначені законодавством. 
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15 зробив висновок, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок, тому є нікчемними.
З урахуванням того, що на час укладення кредитного договору від 19 лютого 2008 року зі змінами, внесеними додатковою угодою від 28.10.2008 року, діяли положення ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вимоги банку про стягнення комісії (винагороди за супроводження кредиту) є нікчемними, тому вимога про стягнення комісійної винагороди задоволенню не підлягає.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить висновку про зміну рішення суду в частині відмови у стягненні комісійної винагороди з викладенням мотивувальної частині в редакції цієї постанови.
Щодо позовних вимог в частині стягнення пені.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:
1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;
2) зміна умов зобов`язання;
3) сплата неустойки;
4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
За ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтею 550 ЦК України передбачено, щ о право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Відповідно до ст. 551 ЦК України,  предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Пунктом 5.1 умов кредитного договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобов`язань по цьому договору, сторони несуть відповідальність в порядку та на умовах обумовлених в цьому договорі та чинним законодавством України. за порушення взятих на себе зобов`язань по поверненню основної суми кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування кредитом, комісійних винагород та інших платежів за цим договором. Позичальник зобов`язується сплатити на користь банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несплаченого платежу, за кожний день розстрочення (а.с. 27 т. 1).
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що банк звернувся до ОСОБА_1 15.07.2016 року з вимогою про дострокове повернення кредиту, зазначивши також пеню за прострочений основний борг по кредиту за період з 01.04.2008 року по 01.07.2016 року за основний борг по кредиту у розмірі 49,32 євро, пеню за прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.03.2008 року по 01.07.2016 року у розмірі 297,66 євро (а.с. 37 т. 1).
Звертаючись з позовними вимогами 09.11.2016 року Банк просив стягнути пеню за прострочений основний борг по кредиту за період з 11 жовтня 2013 року до 11 жовтня 2016 року – 1 121,96 євро (32 338,39 грн.); пеню за прострочені проценти за користування кредитом за період з 11 жовтня 2013 року до 11 жовтня 2016 року – 500,69 євро (14 431,45 грн.); пеню за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту за період з 11 жовтня 2013 року до 11 жовтня 2016 року – 61,96 грн. (а.с. 2-4 т. 1).
В подальшому 16.10.2017 року, уточнивши позовні вимоги банк просив стягнути пеню за прострочений основний борг по кредиту – 10 992,90 євро (3343 378,12 грн.); пеню за прострочені проценти за користування кредитом – 1 920,56 євро (59 991,29 грн.); пеню за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту – 270,50 грн. (а.с. 96-99 т. 1). 
Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення пені в період з 15.07.2016 року по 01.11.2016 року у розмірі 54,34 євро, суд першої інстанції виходив з того, що стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.
Колегія суддів з таким висновком суду не погоджується за наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.
Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
Під час судового засіданні, яке відбулось у суді першої інстанції, адвокатом Гудковим С.О., який представляв інтереси ОСОБА_1 було заявлено про застосування строків позовної давності, що підтверджується записом судового засідання від 27.02. 2016 року (запис на диску 08:51) (обкладинка т. 1).
Приймаючи цю заяву, суд першої інстанції застосовував строки позовної давності, однак в порушенні норм матеріального права не звернув уваги, що сторонами погоджено про збільшення строку позовної давності до вимог про стягнення пені до трьох років, про що зазначено у п. 7.8. договору про іпотечний кредит № 1948-н від 13.09.2007 року.
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 ЦК України.
На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.
Колегія суддів приходить висновку про те, що з урахуванням звернення банком з вимогою про дострокове повернення кредиту 15.07.2016 року, та з урахуванням звернення з позовними вимогами заявленими 09.11.2016 року, стягнення пені має відбуватися з урахуванням домовленості сторін у договорі (п.7.8) за період з 19.11.2013 року по 15.07.2016 року (дата звернення з вимогою).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року у справі № 0308/2429/2012 (провадження № 61-1179св21) зазначено, що:
«звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».
Колегія суддів звертає увагу, на те, що звертаючись з уточненими позовними вимогами у жовтні 2017 року, банк збільшив строк за який розраховується пеня, однак даний розрахунок, судом не приймається з підстав того, що після припинення договору, шляхом направлення вимоги, банк може вимагати гарантій належного виконання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, що і було заявлено в позовних вимогах про стягнення 3% річних за неналежне виконання умов договору. 
За наведених підстав, колегія суддів приходить висновку про те, що рішення суду в частині відмови у стягненні пені з ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
При розрахунку пені, колегія суддів приймає до уваги, що банком відповідно до вимоги про дострокове повернення боргу від 15.07.2016 року, зазначений розмір пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредиту – 49,32 євро, розмір пені за прострочені відсотки 297,66 євро, з яким колегія суддів погоджується (а.с. 37).
Однак, з урахуванням вимоги про стягнення пені на загальну суму 346,98 євро (за користування кредиту – 49,32 євро + за прострочені відсотки 297,66 євро) та вже стягнутої пені за рішенням суду від 27.02.2019 року у розмірі 54,34 євро, з ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню сума у розмірі 292,64 євро.
Одночасно, колегія суддів приходить висновку, що позовні вимоги банку в частині стягнення пені за прострочену комісійну винагороду задоволенню не підлягають з підстав відмови у стягненні комісійної винагороди, а тому рішення суду в цій частині підлягає зміні з викладенням мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Щодо позовних вимог АТ «Державний ощадний банк України» до поручителя ОСОБА_2 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся з досудовою вимогою 15.07.2015 року, а тому, суд вважає що строк спеціальної позовної давності щодо стягнення боргу з поручителя ОСОБА_2 передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України сплив.
Колегія суддів з таким висновком суду не погоджується за наступних підстав.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ВАТ «Державний щадний банк України» 19 лютого 2008 року укладено трьохсторонній договір поруки, за яким ОСОБА_2 зобов`язується перед банком відповідати солідарно у повному обсязі за своєчасне та повне виконання ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором № 1316 від 19.02.2008 року, а також додатковими угодами до нього (п.1.1. договору) (а.с. 24-25 т. 1).
Відповідно до п. 1.4.4 договору кредиту, позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом до 25 звітного, проводити погашення кредиту ануїтетними платежами в сумі 745 євро (а.с. 16-17 т. 1).
Додатковою угодою від 28 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду, відповідно до якої п. 1.4.4. змінено в частині зменшення розміру ануїтетного щомісячного платежу до 500 євро (а.с. 27 т. 1).
Додатковою угодою від 28 жовтня 2008 року, між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ВАТ «Державний щадний банк України» внесені зміни в частині процентної ставки за користування кредитом з 12% до 14 % (а.с. 28 т. 1). 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
Частинами першою та другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого зобов`язання. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час зміни банком строку виконання основного зобов`язання за спірним кредитним договором), порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
Судом встановлено, що звертаючись з вимогою про дострокове повернення кредиту до боржника 15.07.2016 року, банк змінив строк виконання зобов`язання.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Звертаючись до суду 09.11.2016 року з позовом до поручителя, банком дотримано 6 місячний строк після звернення з вимогою 15.07.2016 року, а тому колегія суддів приходить висновку про те, що порука відповідно до ст. 559 ЦК України не була припинена.
Боржник ОСОБА_1 та поручитель ОСОБА_2 є солідарними боржниками. 
З матеріалів справи вбачається, що під час судового засіданні, яке відбулось у суді першої інстанції, адвокатом Гудковим С.О., який представляв інтереси ОСОБА_1 під час надання пояснень (27.02.2016 року 15:20:59) було заявлено про застосування строків позовної давності, що підтверджується записом судового засідання від 27.02. 2016 року (запис на диску 08:51) (обкладинка т. 1).
У пункті 139 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності».
Тобто, при солідарному обов`язку будь-який із відповідачів може заявити про застосування позовної давності.
Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Проте, згідно з ч. 3 ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
За правилами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.
З урахуванням встановлено колегія суддів приходить висновку про те, що поручитель ОСОБА_2 відповідає, як солідарний боржник по заборгованості в межах строку позовної давності, яка виникла за три роки до звернення з позовними вимогами (09.11.2013 року) та до звернення з вимогою про дострокове повернення кредиту (15.07.2016 року).
Згідно з кредитним договором та додатковими угодами до нього, повернення кредиту здійснюється ануїтетними платежами щомісячно у розмірі 500 євро, сума кредиту складає 70400 євро, яка видана строком на 25 років (25 років х 12 місяців = 300), тобто щомісячний платіж з повернення тіла кредиту складає 234,67 євро (70400 євро : 300 місяців).
Відповідно до умов договору сума за тілом кредиту щомісячними платежами до 19.11.2013 року (початок строку позовної давності), повинна була сплачена ОСОБА_1 у розмірі 17834,92 євро (76 місяців х 234,67).
Відповідно до розрахунку заборгованості за тілом кредиту, ОСОБА_1 01.11.2008 року сплатив 28 690 євро, що відповідно до умов договору сплачено за 122 місяця, тобто фактично до 2018 року, а тому підстав для застосування строку позовної давності щодо повернення тіла кредиту, колегія суддів не вбачає, та приходить висновку про стягнення з ОСОБА_2 , як солідарного боржника ОСОБА_1 тіла кредиту, заявленого у вимоги про дострокове повернення кредиту та у позовній заяві у розмірі 38847,22 євро.
Стосовно стягнення відсотків, за користування кредиту, колегія суддів приходить висновку про застосування строків позовної давності та стягнення з поручителя відсотків за період з 09.11.2013 року (за три роки до звернення з позовом 09.11.2016 року) по 15.07.2016 року (день вимоги про дострокове повернення кредиту).
Відповідно до розрахунку, який не заперечувався ОСОБА_2 , нарахованих та не сплачених відсотків з 09.11.2013 року по 15.07.2016 року складають суму у розмірі 1815,11 євро, які і підлягають стягненню з поручителя, солідарно з боржником (а.с. 107 т. 1).
З урахуванням того, що на час укладення кредитного договору від 19 лютого 2008 року зі змінами, внесеними додатковою угодою від 28.10.2008 року, діяли положення ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вимоги банку про стягнення комісії (винагороди за супроводження кредиту) є нікчемними, тому вимога до поручителя, як і до боржника про стягнення комісійної винагороди та пені за прострочену комісійну винагороду задоволенню не підлягає.
Колегія суддів приходить висновку про те, що з урахуванням звернення банком з вимогою про дострокове повернення кредиту 15.07.2016 року, та з урахуванням звернення з позовними вимогами заявленими 09.11.2016 року, стягнення пені за прострочений основний борг та прострочені проценти має відбуватися з урахуванням домовленості сторін у договорі (п.7.8) за період з 19.11.2013 року (за три роки до подання позову) по 15.07.2016 року (дата звернення з вимогою).
Відповідно до вимоги про дострокове повернення боргу розмір пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредиту складає – 49,32 євро, розмір пені на прострочені відсотки складає – 297,66 євро (а.с. 37).
З урахуванням несвоєчасного виконання зобов`язання по сплаті відсотків, стягненню також підлягає у відповідності до ст. 625 ЦК України, 3% річних за несвоєчасне погашення відсотків у розмірі 209,48 євро та несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 1223,60 євро.
За наведених підстав, колегія суддів приходить висновку про скасування рішення суду в частині відмови у стягнення пені за несвоєчасне повернення кредиту та сплати відсотків, в частині відмови у задоволенні позовних вимог заявлених до поручителя про стягнення тіла кредиту, відсотків, пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків, а також 3% річних за кредитом і відсотками, та зміною рішення в частині відмови у стягненні комісійної винагороди та пені за несвоєчасну сплату комісійної винагороди.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» підлягає частковому задоволенню, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.
У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо касаційна інстанція, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює судове рішення про скасування судових рішень та ухвалення нового судового рішення або змінює судові рішення повністю або частково (стаття 412 ЦПК України), цей суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Якщо суд касаційної інстанції скасував судові рішення з передачею справи на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції (стаття 411 ЦПК України) або постановлено будь яке інше судове рішення, крім передбаченого статтею 412 ЦПК України, то розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Як вбачається з матеріалів справи, при звернені до суду з апеляційною скаргою АТ «Ощадбанк» сплатило судовий збір у розмірі 47965,19 грн., за подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції сплатило судовий збір у розмірі 63953,58 грн. (а.с. 11 т. 2, а.с. 1 т. 3).
З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» в розмірі 84%, колегія суддів дійшла висновку про те, що з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 94 011,76 грн. пропорційно задоволеним позовним вимогам за розгляд справи у суді апеляційної та касаційної інстанціях. 
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» – задовольнити частково.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 27 лютого 2019 рокув частині позовних вимог акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 про солідарне стягнення комісійної винагороди та стягнення пені за прострочену комісійну винагороду – змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 27 лютого 2019 рокув частині відмови у задоволенні позовних вимог акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення пені за простроченим основним боргом та простроченими відсотками, а також в частині позовних вимог про стягнення кредиту, відсотків, пені за прострочений основний борг та відсотків, 3% річних за несвоєчасне погашення боргу та відсотків, заявлених до поручителя ОСОБА_4 – скасувати.
Ухвалити постанову.
Позовні вимоги акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до поручителя ОСОБА_4 , як солідарного боржника ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ), як солідарного боржника ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 ) на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» (65014, м. Одеса, вул. Базарна, 17, р/р НОМЕР_3 в особі ФООУ АТ «Ощадбанк», МФО 328845) заборгованість за договором про іпотечний кредит № 1316 від 19.02.2008 року у розмірі:
40 921 (сорок тисяч дев`ятсот двадцять один) євро 13 центів, яка складається з наступного:
- прострочення основного боргу по кредиту – 38 847,22 євро;
- відсотків за користування кредитом – 1815,11 євро;
- пені за прострочені відсотки у розмірі 297,66 євро;
- пені за прострочений борг у розмірі 49,32 євро;
- 3% річних за несвоєчасне погашення відсотків у розмірі 209,48 євро;
- 3% річник за несвоєчасне повернення боргу у розмірі 1223,60 євро.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 ) пеню за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредиту та пеню за прострочені проценти у розмірі 292,64 євро.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , НОМЕР_4 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) в рівних частках на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» (65014, м. Одеса, вул. Базарна, 17, р/р НОМЕР_3 в особі ФООУ АТ «Ощадбанк», МФО 328845) судовий збір у розмірі 94 011 гривень 76 копійок.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 09 жовтня 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ М.М. Драгомерецький

______________________________________ С.М. Сегеда