ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2025 року 
м. Київ

справа № 824/607/18-а
адміністративне провадження № К/990/3149/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Чиркіна С.М.,
суддів:          Берназюка Я.О., Кравчука В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Чернівецької міської ради на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 23 серпня 2023 року (головуючий суддя Лелюк О.П.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2023 року (головуючий суддя Смілянець Е.С., судді: Полотнянко Ю.П., Драчук Т.О.) у справі № 824/607/18-а за позовом Акціонерного товариства «Чернівціобленерго» до Чернівецької міської ради про визнання нечинним рішення,

У С Т А Н О В И В:
У липні 2018 року Акціонерне товариство «Чернівціобленерго» (далі також позивач, АТ «Чернівціобленерго», товариство) звернулося до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Чернівецької міської ради (далі також відповідач або міська рада), в якому просило суд визнати протиправним та нечинним рішення 33 сесії Чернівецької міської ради 5 скликання № 715 від 23 жовтня 2008 року «Про затвердження Положення про оренду та порядок розрахунку орендної плати за земельні ділянки у м. Чернівцях» (далі також Положення № 715, спірне рішення № 715).
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними та нечинними пункти 4.9, 4.10, 4.11 рішення 33 сесії Чернівецької міської ради 5 скликання № 715 від 23 жовтня 2008 року «Про затвердження Положення про оренду та порядок розрахунку орендної плати за земельні ділянки у м. Чернівцях». В решті позову відмовлено.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2019 року апеляційну скаргу Чернівецької міської ради залишено без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року без змін.
Постановою Верховного Суду від 30 вересня 2020 року касаційну скаргу Чернівецької міської ради задоволено частково. Постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2019 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (Сьомого апеляційного адміністративного суду).
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року апеляційну скаргу Чернівецької міської ради залишено без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року без змін.
Постановою Верховного Суду від 01 травня 2023 року касаційну скаргу Чернівецької міської ради задоволено. 
Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Чернівецького окружного адміністративного суду.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 23 серпня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними та нечинними пункти 4.9, 4.10, 4.11 Положення про оренду та порядок розрахунку орендної плати за земельні ділянки у м. Чернівцях, затвердженого рішенням 33 сесії Чернівецької міської ради V скликання 23 жовтня 2008 року № 715. 
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2023 року рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 23 серпня 2023 року залишено без змін.
03 січня 2024 року на адресу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга відповідача, у якій просить скасувати рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 23 серпня 2023 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2023 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову.
Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу з суду першої інстанції.
26 лютого 2025 року від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2025 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

IІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ
За змістом наявних у справі заяв по суті справи та наданих у письмовій формі додаткових пояснень позивач в обґрунтування позову вказував, що пунктами 4.9-4.11 спірного рішення врегульовано сплату одноразового внеску за фактичне використання землі за минулі періоди до укладення договору оренди, однак вказані пункти є протиправними, оскільки чинним законодавством не передбачено право відповідача покладати обов`язок сплачувати плату за фактичне використання земельної ділянки. 
Також позивач звертав увагу на відсутність регламентації законодавством такої сплати. 
Зазначав, що відповідач не наділений повноваженнями приймати рішення щодо сплати коштів за фактичне користування земельною ділянкою, так як такий платіж не відноситься до місцевих податків та зборів. 
Водночас позивачем вказувалося, що АТ «Чернівціобленерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії у межах місць провадження господарської діяльності, а саме на території Чернівецької області в межах розташування систем розподілу електричної енергії.
На думку позивача, зазначене зумовлює необхідність укладання з відповідачем договорів оренди землі, а, отже, вказує на застосування до правовідносин із               АТ «Чернівціобленерго» Положення № 715. 
Вважає, що належить до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується оскаржуваний нормативно-правовий акт, оскільки на підставі оспорюваних пунктів 4.9-4.11 Положення № 715 при укладенні договорів оренди землі позивач зобов`язаний сплачувати внесок за фактичне користування відповідними земельними ділянками.
За змістом наявних у справі заяв по суті справи та наданих у письмовій формі додаткових пояснень, відповідач щодо позову заперечував, вказуючи про законність оскаржуваного рішення, оскільки Чернівецька міська рада наділена повноваженнями вирішувати питання в галузі земельних відносин. 
Відповідач вказував, що пунктом 2.10 статті 10 Податкового кодексу України визначено, що місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю), а тому є правомірним нарахування одноразового внеску, який передбачений оскаржуваними пунктами Положення.
Також відповідач, посилаючись на висновки Верховного Суду у низці постанов, указував, що вимоги територіальної громади в особі міської ради щодо компенсації неодержаних доходів у вигляді орендної плати у зв`язку із фактичним використанням особою земельної ділянки без правової підстави (документів, які надають право на таке користування) є справедливим та мають під собою достатнє правове підґрунтя. 
Посилаючись на приписи статті 1212 Цивільного кодексу України (далі також ЦК України) відповідач обґрунтовував законність оскаржуваних позивачем пунктів 4.9, 4.10, 4.11 Положення № 715.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням 33 сесії Чернівецької міської ради V скликання від 23 жовтня 2008 року № 715 затверджено Положення про оренду та порядок розрахунку орендної плати за земельні ділянки у м. Чернівцях.
Спірними пунктами 4.9 - 4.11 Положення № 715 передбачено:
4.9. Орендар сплачує одноразовий внесок на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста за фактичне користування земельною ділянкою з дати прийняття рішення сесії про надання йому дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки в оренду за рахунок земель запасу міста до дати укладення Договору оренди. 
4.10. При переході права власності на будівлю або споруду одноразовий внесок справляється з дня виникнення права власності на будівлю або споруду до дати укладення Договору оренди. 
4.11. Нарахування суми одноразового внеску здійснюється відповідно до порядку розрахунку річної орендної плати за земельні ділянки.
За змістом листа Державної регуляторної служби України від 23 липня 2015 року повідомляється, що на адресу Чернівецької міської ради направлено звернення, в якому запропоновано привести Положення № 715 у відповідність до вимог чинного законодавства.
У листі Державної регуляторної служби України від 05 травня 2018 року, адресованому Чернівецькій міській раді, зазначається про те, що рішення 33 сесії V скликання Чернівецької міської ради від 23 жовтня 2008 року № 715 містить ознаки невідповідності вимогам чинного законодавства, не узгоджується з принципами державної регуляторної політики. У зв`язку із цим запропоновано вжити заходів щодо скасування рішення 33 сесії Чернівецької міської ради V скликання № 715 від 23 жовтня 2008 року «Про затвердження Положення про оренду та порядок розрахунку орендної плати за земельні ділянки у м. Чернівцях».
Вважаючи протиправним Положення № 715, АТ «Чернівціобленерго» звернулося до суду з позовом.

ІV. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Задовольняючи частково позовні вимоги, суди попередніх інстанцій зазначили, що Чернівецька міська рада як орган місцевого самоврядування наділена повноваженнями щодо прийняття, в межах своєї компетенції, регуляторних актів в сфері господарських земельних відносин. 
За позицією судів попередніх інстанцій, законодавством України надано відповідачу повноваження щодо визначення процедури встановлення, формування, розрахунку розмірів орендної плати за землю та пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Однак Чернівецька міська рада не вправі встановлювати додаткове регулювання земельних відносин шляхом встановлення обов`язку орендарю сплачувати одноразовий внесок за фактичне користування земельною ділянкою з дати прийняття рішення сесії міської ради про надання йому дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки в оренду за рахунок земель запасу міста до дати укладення Договору оренди. 
З огляду на зазначене, суди дійшли висновку, що відповідач не має повноважень приймати рішення щодо сплати коштів за фактичне користування земельною ділянкою, адже такий платіж (одноразовий внесок) не передбачений законодавством та не відноситься до місцевих податків та/чи зборів. Тому пункти 4.9, 4.10, 4.11 Положення № 715 не відповідають вимогам законодавства, яке регулює питання оренди землі.

V. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ВІДЗИВУ
В обґрунтування вимог касаційної скарги зазначено, що рішення судів попередніх інстанцій є незаконними, прийнятими з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального права.
На думку скаржника, ухвалюючи оскаржувані рішення суди не врахували висновки ВПВС, які наведені у постановах від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 щодо застосування статті 1212 ЦКУ до правовідносин щодо фактичного використання земельних ділянок без правоустановлюючих документів.
Водночас, на думку скаржника, ухвалюючи оскаржувані рішення суди попередніх інстанцій не урахували висновки Касаційного адміністративного суду від 27.02.2023 у справі № 600/3900/21-а та від 12.06.2018 у справі № 826/4406/16 про те, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способом, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову у позові.
Також скаржник зазначив, що станом на даний час відсутній висновок Верховного суду щодо застосування пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пункт а),к) статті 12 Земельного кодексу України у їх взаємозв`язку із з частиною першою статті 2, статтею 15 Закону України «Про оренду землі», частиною першою статті 206 Земельного кодексу України. Зокрема, чи є правові підстави та повноваження у органів місцевого самоврядування шляхом прийняття нормативно-правого акту визначати загальні умови вступу у цивільно-правові(господарські) відносини з іншими особами за договорами оренди землі, в яких передбачати умови, що спрямовані на регулювання відносин використання землі, які мали місце до укладення договорів.
У відзиві на касаційну скаргу позивач з покликанням на статтю 21 Закону України «Про ринок електричної енергії» зазначає, що саме оператором системи розподілу здійснюється будівництво об`єктів електроенергетики, що вимагає отримання відповідного права на користування земельними ділянками для їх розміщення.
Зауважує, що постановою НКРЕКП від 20.11.2018 № 1462 АТ «Чернівціобленерго» -позивачу видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії у межах місць провадження господарської діяльності, а саме на території Чернівецької області в межах розташування систем розподілу електричної енергії.
З огляду на зазначене стверджує, що саме позивач є учасником правовідносин, на які поширюють свою дію норми Положення № 715.
Також відповідач зазначає, що такий вид оплати як одноразовий внесок на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста не встановлено жодним нормативним документом, більше того Податковим кодексом України імперативно визначено поняття плати за землю, яка включає в себе земельний податок та орендну плату.

VІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, в межах касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також КАС України), а також, надаючи оцінку правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з такого.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України від 21 травня 1997 року         № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон №280/97-ВР).
Статтею 2 указаного Закону визначено, що місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (стаття 10 Закону № 280/97-ВР).
Відповідно до статті 25 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Положеннями статті 26 указаного Закону визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання щодо встановлення місцевих податків і зборів та розмірів їх ставок у межах, визначених законом, прийняття рішень щодо надання відповідно до чинного законодавства пільг по місцевих податках і зборах, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, затвердження відповідно до закону ставок земельного податку, розмірів плати за користування природними ресурсами, що є у власності відповідних територіальних громад.
До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема, щодо залучення на договірних засадах коштів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, розташованих на відповідній території, та коштів населення, а також бюджетних коштів на будівництво, розширення, ремонт і утримання на пайових засадах об`єктів соціальної і виробничої інфраструктури та на заходи щодо охорони навколишнього природного середовища (стаття 28 Закону № 280/97-ВР).
Предметом спору є рішення 33 сесії Чернівецької міської ради 5 скликання № 715 від 23 жовтня 2008 року «Про затвердження Положення про оренду та порядок розрахунку орендної плати за земельні ділянки у м. Чернівцях» в частині пунктів 4.9, 4.10, 4.11.
За сталою судовою практикою, нормативно-правові акти - це акти, які встановлюють, змінюють (скасовують), припиняють загальні правила регулювання однотипних відносин; розраховані на широке коло осіб та на довгострокове неодноразове застосування; зазвичай невизначеність дії у часі; встановлюють загальні правила поведінки; регулювання однотипних відносин; ті, що визначають права і обов`язки громадян, мають бути доведені до відома населення; не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Верховний Суд у межах цієї справи у постанові від 01 травня 2023 року, направляючи справу на новий розгляд, зауважив, що судами попередніх інстанцій достовірно встановлено, що спірне рішення є саме нормативно - правовим актом.
Отже, в межах нового касаційного перегляду питання правової природи рішення      № 715 не є спірним.
Відповідно до статті 21 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (на час виникнення спірних правовідносин) орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).
Положення Податкового кодексу України регулюють відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначають вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення законодавства.
Відповідно до пунктів 10.3, 10.4 статті 10 Податкового кодексу України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору та земельного податку за лісові землі.
Установлення місцевих податків та зборів, не передбачених цим Кодексом, забороняється.
Згідно з підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
За змістом пункту 288.1 статті 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Договір оренди земель державної і комунальної власності укладається за типовою формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктом 288.4 статті 288 Податкового кодексу України розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.
Типовий договір оренди землі затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2004 року № 220 «Про затвердження Типового договору оренди землі», яким визначено основні вимоги до укладення такого договору та встановлено, що обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності здійснюється з урахуванням їх цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, за затвердженими Кабінетом Міністрів України формами, що заповнюється під час укладення або зміни умов договору оренди чи продовження його дії.
Відповідно до пункту 9 Типового договору оренди землі орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі із зазначенням відсотків суми нормативно грошової оцінки земельної ділянки.
Згідно з положеннями статті 288 Податкового кодексу України визначено граничні розміри орендної плати за земельні ділянки, в тому числі і за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Разом з тим, згідно із частиною третьою статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають при наданні та використанні земельних ділянок для розміщення об`єктів енергетики, встановлення та дотримання правового режиму земель спеціальних зон об`єктів енергетики, у тому числі на підставі договорів про встановлення земельних сервітутів на таких земельних ділянках, регулюються цим Кодексом, Законом України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів».
Приписами статті 10 Закону України від 9 липня 2010 року № 2480-VI «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів» (далі також Закон № 2480-VI) визначено, що до земель місцевої (локальної) електричної мережі відносяться земельні ділянки, надані для розміщення, будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів передачі електричної енергії від магістральної електричної мережі до споживачів електричної енергії: повітряні і кабельні лінії електропередачі, трансформаторні підстанції та розподільні пункти, струмопроводи, пристрої і споруди диспетчерсько-технологічного управління процесом електропередачі, повітряні або кабельні вводи до житлових або нежитлових споруд.
Згідно із частиною першою  статті 14 Закону № 2480-VI земельні ділянки державної та комунальної власності надаються у власність і користування (у тому числі в оренду або користування на умовах сервітуту) для потреб енергетики, у тому числі для будівництва, розміщення та експлуатації лінійних об`єктів енергетичної інфраструктури, за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень та в порядку, встановленому Земельним кодексом України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Відповідно до частини п`ятої статті 21 Закону України «Про ринок електричної енергії» оператор системи розподілу надає послугу із стандартного приєднання відповідно до умов договору про приєднання, а саме готує технічне завдання на проектування, забезпечує розроблення та узгодження з іншими заінтересованими сторонами проектної документації на будівництво, реконструкцію та/або технічне переоснащення електричних мереж зовнішнього електрозабезпечення електроустановок замовника (до точки приєднання електроустановок замовника), здійснює заходи щодо відведення земельних ділянок для розміщення об`єктів електроенергетики, забезпечує виконання будівельно-монтажних та пусконалагоджувальних робіт, а також здійснює первинне підключення об`єкта замовника у строки, визначені кодексом системи розподілу.
Тобто, саме оператором системи розподілу здійснюється будівництво об`єктів електроенергетики, що вимагає отримання відповідного права на користування земельними ділянками для їх розміщення.
Так, Постановою НКРЕКП 20.11.2018 № 1462 АТ «Чернівціобленерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії у межах місць провадження господарської діяльності, а саме на території Чернівецької області в межах розташування систем розподілу електричної енергії.
Судами попередніх інстанцій взято до уваги пояснення та письмові докази (копії свідоцтв про право власності на нерухоме майно, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, договору оренди землі), подані позивачем на підтвердження обставин, що зумовлюють поширення на АТ «Чернівціобленерго» приписів Положення № 715.
Також судами попередніх інстанцій встановлено, що в ході нового судового розгляду цієї справи відповідач фактично не заперечував поширення дії чинного Положення № 715 на АТ Чернівціобленерго при укладенні з ним договорів оренди землі.
В цьому контексті колегія суддів зазначає, що за змістом статті 341 КАС України до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка. Об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
Водночас висновки Верховного Суду у постановах від 27.02.2023 у справі                     № 600/3900/21-а та від 12.06.2018 у справі № 826/4406/16 є нерелевантними до спірних правовідносин, оскільки прийняті за інших обставин у справі та іншого змісту правовідносин.
За змістом частини другої статті 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.
Беручи до уваги, що на підставі оспорюваних пунктів 4.9-4.11 вказаного Положення при укладенні договорів оренди землі позивач зобов`язаний сплачувати внесок за фактичне користування відповідними земельними ділянками, товариство належить до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується оскаржуваний нормативно-правовий акт.
В той же час, пункти 4.9 - 4.11 Положення № 715 встановлюють сплату одноразового внеску за фактичне користування землі за минулі періоди до укладення договору оренди, як платежу для розвитку інфраструктури міста.
Частинами першою-третьою статті 40 Закону України від 17 лютого 2011 року            № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі також Закон № 3038-VI) встановлено, що порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.
Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.
Згідно пункту 9 частини четвертої цієї статті визначено, що до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва об`єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об`єктів енергетики, зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу). 
Частинами п`ятою та шостою цього Закону встановлено, що величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і поза майданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.
У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності.
Встановлений органом місцевого самоврядування для замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не може перевищувати граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.
Водночас частиною сьомою статті 40 Закону № 3038-VI визначено, що органам місцевого самоврядування забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об`єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченої цією статтею, а також крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 30 цього Закону.
Згідно з абзацом 2 пункту 7 Прикінцевих положень Закону № 3038-VI визначено, що будь-які рішення органів місцевого самоврядування про надання замовником будівництва будь-яких послуг, передачу активів у будь-якій формі (матеріальній чи нематеріальній), передачу частини (відсоткової частки) площ прийнятих в експлуатацію об`єктів містобудування, крім пайової участі відповідно до цього Закону, прийняті до набрання чинності цим Законом, підлягають приведенню у відповідність із цим Законом.
Отже, Чернівецька міська рада як орган місцевого самоврядування наділена повноваженнями щодо прийняття, в межах своєї компетенції, нормативно-правових актів в сфері господарських земельних відносин. 
Водночас законодавством України надано відповідачу повноваження щодо визначення процедури встановлення, формування, розрахунку розмірів орендної плати за землю та пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.
Однак, як слушно зауважено судами попередніх інстанцій, Чернівецька міська рада не вправі встановлювати додаткове регулювання земельних відносин шляхом встановлення обов`язку орендарю сплачувати одноразовий внесок за фактичне користування земельною ділянкою з дати прийняття рішення сесії міської ради про надання йому дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки в оренду за рахунок земель запасу міста до дати укладення договору оренди.
Також відповідач не має повноважень приймати рішення щодо сплати коштів за фактичне користування земельною ділянкою, адже такий платіж (одноразовий внесок) не передбачений законодавством та не відноситься до місцевих податків та/чи зборів. 
За такого правого регулювання та встановлених обставин, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про те, що пункти 4.9, 4.10, 4.11 Положення № 715 не відповідають вимогам законодавства, яке регулює питання оренди землі.
Судами попередніх інстанцій також взято до уваги, що в листі Державної регуляторної служби України від 05.05.2018, адресованому Чернівецькій міській раді, зазначається про те, що рішення 33 сесії V скликання Чернівецької міської ради від 23.10.2008 № 715 містить ознаки невідповідності вимогам чинного законодавства, не узгоджується з принципами державної регуляторної політики. У зв`язку із цим, запропоновано вжити заходів щодо скасування рішення 33 сесії Чернівецької міської ради V скликання № 715 від 23.10.2008 «Про затвердження Положення про оренду та порядок розрахунку орендної плати за земельні ділянки у м. Чернівцях».
Натомість, на день прийняття рішення у цій справі Чернівецька міська рада не усунула вказані порушення та не скасувала самостійно оскаржуване позивачем рішення у відповідній частині.
Судами попередніх інстанцій акцентовано увагу на тому, що відповідачем не наведено норм законодавства, якими передбачено як право органу місцевого самоврядування на встановлення орендарю обов`язку сплати такого платежу як «одноразовий внесок за фактичне користування земельною ділянкою», так і підстави (умови) для сплати орендарем такого.
Колегія суддів критично оцінює покликання скаржника на приписи статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки указаними не передбачено такий вид платежу як «одноразовий внесок за фактичне користування нерухомим майном (в даному випадку земельною ділянкою)», і такий платіж по своїй суті не є відшкодуванням шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Також є помилковими доводи скаржника про законність оскаржуваних пунктів рішення з посиланням на низку рішень Верховного Суду (постанови від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17), оскільки предмет спору, учасники спірних правовідносин, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин та їх правове регулювання є різними, це виключає подібність спірних правовідносин у цих справах зі справою, що переглядається.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій щодо наявності правових підстав для визнання протиправними та нечинними пунктів 4.9, 4.10, 4.11 Положення № 715.
Суд звертає увагу, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява              № 63566/00, пункт 23). Тому за наведених вище підстав, якими Суд обґрунтував своє рішення, не вбачається необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.
Згідно з імперативними вимогами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права.
Водночас наведені у касаційній скарзі доводи фактично стосуються необхідності переоцінки доказів, тобто зводяться до заперечення обставин, встановлених судами попередніх інстанцій під час розгляду справи, та перегляду вже здійсненої оцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції згідно з положеннями частини другої статті 341 КАС України. 
Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни судових рішень відсутні.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 КАС України, Суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Чернівецької міської ради залишити без задоволення.
Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 23 серпня 2023 року  та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2023 року у справі № 824/607/18-а залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду:                                                            С. М. Чиркін
                                                                                          Я.О. Берназюк
                                                                                          В.М. Кравчук