ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                       
 
10 вересня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 639/2319/24
провадження № 61-8343св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого  - | Луспеника Д. Д., |
суддів: | Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., | Гулька Б. І.,  Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачка - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей по Новомосковському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 грудня 2024 року у складі судді Єрмоленко В. Б. та постанову Харківського апеляційного суду від 03 червня 2025 року у складі колегії суддів:  Маміної О. В., Пилипчук Н. П., Тичкової О.Ю.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей по Новомосковському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради (далі - Служба у справах дітей по Новомосковському району), про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 26 червня 2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 травня 2022 року (справа № 541/606/22) було розірвано. 
У шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розлучення залишився проживати з батьком. 
Після розірвання шлюбу з позивачем ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з іншим чоловіком та виїхала до Польщі, а потім до Німеччини.  
Відповідачка понад два роки участі у вихованні та догляді за сином не бере, його фізичним, духовним та моральним розвитком не займається, не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, матеріальної допомоги не надає. Всі питання щодо виховання їхнього сина вирішує позивач.  
Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , 29 січня 2021 року; стягнути із ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У твердій грошовій сумі у розмірі 3 000,00 грн щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з позовом до досягнення дитиною повноліття. 
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 грудня 2024 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 03 червня 2025 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відмовлено.
Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено частково. 
Стягнено із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2 000,00 грн щомісяця з індексацією відповідно до закону, починаючи з 25 квітня 2024 року до досягнення дитиною повноліття. 
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, у частині вирішення позовних вимог про позбавлення батьківських прав мотивоване тим, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не відповідає найкращим інтересам малолітньої дитини. Єдиною підставою звернення до суду з позовом, чого не заперечує позивач, є бажання відповідачки забрати сина для проживання за кордон. 
Поведінка відповідачки загалом дає підстави для висновку про її бажання брати участь у вихованні та спілкуванні із сином, її спроможність та волевиявлення виконувати свої природні батьківські обов`язки. 
Надаючи оцінку висновку Департаменту служб у справах дітей Виконавчого комітету Харківської міської ради від 14 листопада 2024 року № 447, згідно з яким Департамент служб у справах дітей Виконавчого комітету Харківської міської ради як представник органу опіки та піклування вважав за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітнього сина ОСОБА_4 , суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, виходив з того, що такий висновок є необґрунтованим, оскільки не містить відомостей, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, а також належного обґрунтування доцільності позбавлення її батьківських прав. 
Вирішуючи позовні вимоги про стягнення аліментів, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, у 2023 році ОСОБА_2 отримала дохід від Управління соціального захисту населення Миргородської міської ради у розмірі 40 200,00 грн. З вересня 2023 року вона працює за кордоном та має на утриманні трьох неповнолітніх дітей. 
Урахувавши зазначені обставини, а також те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, з огляду на інтереси дитини, з точки зору стабільності врегулювання правовідносин між сторонами, суд дійшов висновку, що стягненню підлягають аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2 000,00 грн щомісячно, з індексацією відповідно до закону, до досягнення дитиною повноліття. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 грудня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 03 червня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про позбавлення батьківських прав скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, від 13 березня2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17, від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17, від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
Посилається не те, що суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що звертаючись до суду з позовом, 
 ОСОБА_1 , зокрема, посилався на те, що їхнє спільне життя з відповідачкою не склалося оскільки вона зловживала алкогольними напоями, а восени 2021 року повернулася до свого колишнього співмешканця ОСОБА_5 , залишивши сина, якому не було ще року, позивачу та його матері.
Після розірвання шлюбу, син сторін залишився проживати у сім`ї батька та бабусі, де про нього турбуються, займаються його вихованням, розвитком та навчанням, забезпечують всім необхідним для комфортного життя. Усі питання щодо виховання дитини позивач вирішує самостійно, без участі та підтримки з боку відповідачки. Дитина знаходиться на утриманні позивача та його сім`ї.
Відповідачка не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, не цікавиться станом його здоров`я, підготовкою до самостійного життя, не спілкується з ним в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не надає ніякої матеріальної допомоги. Ні на одному дні народження сина вона не була, не подарувала жодної іграшки.
Крім сина ОСОБА_3 , відповідачка має ще двох синів: ОСОБА_6 (15 років) та ОСОБА_7 (8 років), вихованням яких займається її мати ОСОБА_8 
10 квітня 2023 року відповідачка разом із ОСОБА_9 , отримавши свідоцтво багатодітної сім`ї, виїхали до Польщі, а потім до Німеччини. Усі діти залишилися в Україні.
Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на безвідповідальність ОСОБА_2 , яка під час війни залишила дітей під постійними обстрілами у небезпеці.
Надалі відповідачка повідомила матері позивача, що хоче забрати дітей, тому що у Німеччині на дітей можна отримати гарну допомогу. Водночас поведінка 
ОСОБА_2 та її ставлення до сина не змінилися. Вона не телефонувала, не цікавилася його життям, допомоги не надавала.  
Суди не врахували, що віддати дитину безвідповідальній матері, яка продовжує вживати алкогольні напої, для проживання в іншій країні без нагляду соціальних служб становить реальну загрозу для здоров`я та психічного розвитку дитини. Фактично відповідачка має намір використати сина для отримання матеріальної допомоги. 
На порушення норм процесуального права, суди належно не дослідили докази, надані позивачем на підтвердження факту невиконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків, а також, що вона страждає на хронічний алкоголізм; помилково не взяли до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав стосовно малолітнього сина ОСОБА_3 , а тому дійшли помилкового висновку про недостатність таких доказів для позбавлення відповідачки батьківських прав.
Водночас докази, які б підтверджували бажання відповідачки брати участь у вихованні та спілкуванні з сином, її спроможність та волевиявлення виконувати свої природні батьківські обов`язки, у матеріалах справи відсутні.
Відповідачка свідомо обрала такі життєві умови, за якими її участь у вихованні дітей є мінімальною та недостатньою, що дає підстави для висновку про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України).
Попередивши відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, суд апеляційної інстанції фактично визнав винну поведінку ОСОБА_2, але не поклав контроль за виконанням батьківських обов`язків на органи опіки і піклування у зв`язку з перебуванням відповідачки за кордоном.
Захищаючи інтереси безвідповідальної матері, суди не сприяли забезпеченню найкращих інтересів дитини.
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
У вересні 2025 року до Верховного Суду надійшли письмові пояснення від 
ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Мироненко С. С. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 02 липня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.  
Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 грудня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 03 червня 2025 року з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389, витребувано із Жовтневого районного суду м. Харкова матеріали справи № 639/2319/24. 
У липні 2025 року матеріали справи № 639/2319/24 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду та межі розгляду справи
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Визначаючи межі розгляду касаційної скарги, колегія судів ураховує, що 
ОСОБА_1 оскаржує рішення Жовтневого районного суду м. Харкова 
від 19 грудня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду 
від 03 червня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про позбавлення батьківських прав, а тому оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення аліментів судом касаційної інстанції не переглядаються. 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що з 26 червня 2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 травня 2022 року (справа № 541/606/22) було розірвано. 
У шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідка про склад сім`ї) від 28 грудня 2023 року № 5f3d1ab1-d01e-41ef-bc55-c74ba24a57ed   ОСОБА_1 разом з матір`ю  ОСОБА_11 та сином  ОСОБА_4 зареєстровані і проживають за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру від 29 квітня 2024 року № 566493 ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_12 мають посвідчення багатодітної сім`ї, видане 10 квітня 2023 року Миргородською міською радою, яка виховує трьох неповнолітніх дітей ОСОБА_13 , 2010 року народження, ОСОБА_14 , 2016 року народження, ОСОБА_15 , 2021 року народження. 
Згідно з актами обстеження умов проживання та перевірки фактів невиконання батьківських обов`язків, складених комісією відділу «Служба у справах дітей» Миргородської міської ради Полтавської області від 30 березня 2022 року, 10 березня 2023 року, 27 квітня 2023 року, 14 червня 2023 року, 27 липня 2023 року квартира за адресою: АДРЕСА_3 складається з чотирьох кімнат, діти забезпечені спальними місцями, шафою з одягом, іграшками, канцтоварами у достатній кількості. 
Разом із ОСОБА_16 проживають троє дітей, її мати ОСОБА_8 (з початку війни переїхала з м. Харкова з дочкою і внуками), її баба ОСОБА_17 та дід ОСОБА_18 . 
Під час обстеження 10 березня 2023 року та 14 червня 2023 року відповідачка мала ознаки алкогольного сп`яніння, за дітьми нагляд здійснювала бабуся ОСОБА_8 
10 березня 2023 року стосовно ОСОБА_2 було складено адміністративний протокол за неналежне виконання батьківських обов`язків та винесено попередження про можливість відібрання дітей. 
На час обстеження 27 липня 2023 року ОСОБА_2 перебувала дома з дітьми. У квартирі було чисто, діти мали охайний вигляд, було чутно запах приготованого обіду. Зі слів відповідачки, вона тривалий час не зловживає алкогольними напоями. 
ОСОБА_2 надала суду договір підряду від 07 вересня 2023 року і трудовий договір № 1074 від 13 вересня 2023 року, укладений з Товариством з обмеженою відповідальністю «Персонал Ренесанс» про працевлаштування у Польщі та подальший її переїзд 11 березня 2024 до Німеччини. Відомостей про конкретне місце проживання, місце роботи, перерахування коштів на утримання молодшої дитини ОСОБА_15 , 2021 року народження, вона не надала.
На підтвердження виконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 просила долучити до матеріалів справи фотографії за 2022-2023 роки, на яких зафіксовані її прогулянки з дітьми у м. Миргороді, зокрема сином ОСОБА_3 до її виїзду за кордон на роботу у вересні 2023 року.
Вона стверджувала, що у січні 2022 року була вимушена поїхати до м. Миргорода без дитини для допомоги у лікуванні тяжко хворої на COVID бабусі. Натомість мати ОСОБА_1 - ОСОБА_11 погодилася допомогти їй та залишитися з дитиною. Вона постійно підтримувала з ними зв`язок. Зокрема, вони обговорювали питання щодо супроводу дитини до матері, а також про проживання сина ОСОБА_3 у бабусі через необхідність виїхати на роботу до Польщі. Стосунки з ОСОБА_11 та позивачем погіршилися та стали неприязними після того, як ОСОБА_2 на декілька днів повернулася за сином і намагалася вивезти дитину за кордон.
Як зазначив позивач, пред`явлення позову в квітні 2024 року про позбавлення відповідача батьківських прав пов`язане саме з бажанням ОСОБА_2 забрати сина ОСОБА_3 на проживання за кордон, проти чого мати позивача та він заперечували.
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 показали, що ОСОБА_2 понад два роки не бачили, вона проживає за кордоном, дитину виховує бабуся та батько .
Допитана як свідок мати позивача ОСОБА_11 підтвердила, що відповідач намагалася забрати дитину з собою за кордон, погрожувала викликати поліцію, але вона не віддала внука. Під час приїзду відповідачки влітку 2024 року, маючи побоювання стосовно того, що ОСОБА_2 може здійснити свій намір, вона обмежила спілкування матері з дитиною та дозволила погуляти з сином тільки в її присутності.
Згідно з інформацією відділу «Служба у справах дітей» Миргородської міської ради Полтавської області від 26 липня 2024 року № 467/15-1-15, родина ОСОБА_2 перебувала в полі зору відділу «Служба у справах дітей» Миргородської міської ради Полтавської області з березня 2022 року у зв`язку із періодичним зловживанням жінкою спиртними напоями. 
Із 15 червня 2023 року до 18 вересня 2023 року діти ОСОБА_2 перебували на обліку відділу як діти, що опинилися в складних обставинах у зв`язку із ухиленням батьків від виконання своїх обов`язків. 
Відділом систематично здійснювалося відвідування родини відповідно до графіка перевірок дітей, з матір`ю дітей постійно проводилися профілактичні бесіди щодо необхідності зміни свого ставлення до виконання батьківських обов`язків, кодування від алкогольної залежності. 
У вересні 2023 року мати ОСОБА_2 - ОСОБА_8 повідомила, що ситуація у родині стабілізувалася. ОСОБА_2 разом з чоловіком ОСОБА_12 виїхали за кордон на роботу, вони постійно телефонують дітям, цікавляться їх справами та здоров`ям, перераховують гроші на їх утримання. У зв`язку із зникненням підстав, дітей було знято з обліку. 
Відповідно до листа Миргородського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавської області від 14 серпня 2024 року 
за № 5556/115/111/03/23-2024 в інформаційно-комунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» зареєстровані повідомлення від 09 серпня 2022 року, 03 жовтня 2022 року, 15 травня 2023 року, які надійшли від ОСОБА_12 , про те, що за адресою: АДРЕСА_2 , його колишня дружина ОСОБА_22 неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки стосовно догляду за малолітніми дітьми та вчинення домашнього психологічного насильства у присутності шестирічної дитини. Стосовно ОСОБА_2 складено адміністративний протокол від 16 травня 2024 року за частиною другою статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).
Згідно з актом від 17 серпня 2024 року, складеним мешканцями будинку за адресою: АДРЕСА_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком ОСОБА_1 та бабусею ОСОБА_11 , які ним опікуються, піклуються про його розвиток і стан здоров`я. Матір дитини не з`являється більше двох років, життям сина не цікавиться, участі у його вихованні та утриманні не бере. 
Відповідно до довідки від 20 серпня 2024 року, виданої фізичною особою - підприємцем ОСОБА_23 , дитина ОСОБА_4 відвідує дитячий садочок «Ідеал». Мати дитини - ОСОБА_2 контакту із садочком не підтримує, розвитком сина не цікавиться, з вихователем не спілкується, батьківські збори не відвідує. Дитину до садочка приводить і забирає батько, іноді - бабуся. Мати дитини жодного разу до садочка не з`являлася. 
Згідно з відомостями, наданими Комунальним некомерційним підприємством «Міська дитяча поліклініка № 2» Харківської міської ради ОСОБА_4 , 2021 року народження, здоровий, на диспансерному обліку не перебуває, догляд під час хвороби малолітнього, супровід до поліклініки під час профілактичних 
оглядів, щеплень здійснюють батько і бабуся (лист від 17 жовтня 2024 року 
№ 596/0/535-24).
Відповідно до акта обстеження умов проживання Служби у справах дітей по Новобаварському району від 15 вересня 2024 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає у кімнаті з батьком. У наявності одяг за розміром та сезоном, іграшки, предмети гігієни. Мати дитини в родині не проживає, з батьком дитини розлучена. 
Згідно з висновком Департаменту служб у справах дітей Виконавчого комітету Харківської міської ради від 14 листопада 2024 року № 447 Департамент служб у справах дітей Виконавчого комітету Харківської міської ради як представник органу опіки та піклування вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зазначеною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу позбавлення 
ОСОБА_2 батьківських прав стосовної сина ОСОБА_3 , посилався на те, що вона понад два роки участі у вихованні та догляді за сином не бере, його фізичним, духовним та моральним розвитком не займається, не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, матеріальної допомоги не надає. Всі питання щодо виховання їхнього сина вирішує лише він.
Отже, правовою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав позивач визначив пункт 2 частини першої статті 164 СК України.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі 
«Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. постанови Верховного Суду 
від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21, 06 березня 
2024 року у справі № 150/137/23, від 20 березня 2024 року у справі 
№ 405/5236/20).
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані 
статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими 
у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі 
№ 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року 
у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, 
від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі 
№ 213/2822/21.
Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (див. постанову Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі 
№ 753/2025/19).
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_4 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідачка заперечує щодо позбавлення її батьківських прав. Матеріали справи не містять доказів винної поведінки відповідачки та її умисного ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина. Сам лише факт проживання матері окремо від дитини, невідвідування нею дошкільного закладу та міської дитячої поліклініки не є достатньою підставою для висновку про доцільність позбавлення її батьківських прав з огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом для впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків.
У касаційній скарзі заявник посилається на те, що такий висновок судів попередніх інстанцій є помилковим, оскільки відповідачка свідомо обрала такі життєві умови, за яких її участь у вихованні дитини є мінімальною та недостатньою, що дає підстави для висновку про її ухилення від виконання батьківських обов`язків. 
Перевіряючи такі доводи заявника, Верховний Суд виходить з того, що очевидно, що сімейні стосунки мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так і найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини (постанова Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20). 
Самої лише бездіяльності з боку матері недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав. 
Аналізуючи докази та обставини справи, суди попередніх інстанцій не встановили підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки визнали недоведеним факт її самоусунення від виховання та утримання сина, а також її вини у настанні обставин, які стали підставою для звернення до суду з цим позовом. 
Заперечуючи щодо позбавлення батьківських прав, ОСОБА_2 надала суду фотографії за 2022 - 2023 роки, на яких зафіксовані її прогулянки з дітьми у м. Миргороді, зокрема із сином ОСОБА_3 , до її виїзду за кордон на роботу у вересні 2023 року.
Надаючи оцінку показанням, допитаних у судовому засіданні свідків: ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , суди виходили з того, що такі достовірно підтверджують лише непроживання ОСОБА_2 з дитиною, чого вона не заперечує. Однак не доводять, що вона не цікавиться своєю дитиною, не підтримує з нею зв`язок та не надає матеріальної допомоги.  
Суди також урахували показання матері позивача - ОСОБА_11 , яка підтвердила, що відповідачка намагалася забрати сина з собою за кордон, погрожувала викликати поліцію, але вона не віддала внука. Під час приїзду відповідачки влітку 2024 року, маючи побоювання, що ОСОБА_2 може здійснити свій намір, вона обмежила спілкування матері з дитиною та дозволила погуляти з сином тільки в її присутності.
Верховний Суд не бере до уваги посилання позивача на те, що ОСОБА_2 страждає хронічним алкоголізмом, що, на його думку, зокрема, підтверджується актами про обстеження умов проживання від 10 березня 2023 року, від 27 квітня 2023 року, від 14 червня 2023 року, оскільки обставини наявності у особи хронічного алкоголізму повинні підтверджуватися відповідним медичним висновком, який у матеріалах справи відсутній. 
Крім того, звертаючись до суду з позовом, заявник на зазначені обставини не посилався. Суду першої інстанції він пояснив, що підставою для звернення до суду з цим позовом стало бажання відповідачки забрати сина для проживання за кордон.  
За загальним правилом, передбаченим статтею 19 СК України та статтею 56 ЦПК України, у спорах між батьками про позбавлення батьківських прав участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 06 березня 2024 року у справі № 317/2256/22).
Надаючи оцінку висновку Департаменту служб у справах дітей Виконавчого комітету Харківської міської ради від 14 листопада 2024 року № 447 про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суди визнали такий висновок необґрунтованим, зважаючи на те, що в основу висновку покладено пояснення позивача ОСОБА_1 , а також відомості, надані відділом «Служби у справах дітей» Миргородської міської ради, фізичної особи - підприємця ОСОБА_23 та Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 2» Харківської міської ради, які є недостатніми, оскільки не містять відомостей, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, а також переконливих аргументів щодо доцільності позбавлення її батьківських прав, якими керувався Департамент служб у справах дітей як орган опіки та піклування під час прийняття рішення.
Крім того, у висновку не зазначено виключних обставин, які б давали підстави для висновку про свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, чи наявності з її боку загрози для життя, здоров`я та психічного розвитку дитини.
Зважаючи на наведене, доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій належно не дослідили зібрані у справі докази, не знайшли свого підтвердження. Фактично заявник просить суд касаційної інстанції здійснити їх переоцінку, однак встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих матері щодо дитини на її виховання, захист її інтересів, та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не встановлено.
Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків та обставин, які б свідчили про те, що 
ОСОБА_2 втратила інтерес до сина, не бажає спілкуватися з ним та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, суди не встановили.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків (постанови Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, 
від 23 червня 2021 року у справі № 953/17837/19, від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц).
Отже, встановивши відсутність свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, а також обставин, які б давали обґрунтовані підстави для висновку про неможливість змінити поведінку відповідачки у кращу сторону, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_4 .
Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).
За встановлених у цій справі обставин не немає необхідності на сьогодні позбавляти ОСОБА_2 батьківських прав, розривати сімейні зв`язки між дитиною та матір`ю, оскільки зазначене не ґрунтується на суттєвих і достатніх причинах у контексті прецедентної практики ЄСПЛ.
Водночас суд апеляційної інстанції, урахувавши необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, обґрунтовано зазначив, що обставини цієї справи вказують на наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків, налагодити контакт з сином, брати участь у його вихованні, розвитку та піклуванні. 
Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.
Верховний Суд звертає увагу ОСОБА_1 та ОСОБА_24 , що права батьків щодо участі у житті дитини є рівними. Кожен із батьків не має права вчиняти іншому перешкоди у вихованні дитини та спілкуванні з нею, що матиме наслідком руйнування зв`язків дитини з сім`єю, до якої належить як батько, так і мати дитини. 
Крім того, колегія суддів вважає необхідним роз`яснити ОСОБА_24 , що залишення поза увагою попередження про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21, від 09 червня 2023 року у справі № 591/6037/21). 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, повно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин, та надавши належну правову оцінку фактичним обставинам справи і поданим сторонами доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. 
З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.
Щодо розподілу судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416, 419, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 грудня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 03 червня 2025 рокучастині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | І. Ю. Гулейков
| Б. І. Гулько
| Г. В. Коломієць
| Н. Ю. Сакара