Дата документу 05.11.2025 Справа № 334/7521/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 334/7521/24 Головуючий у І інстанції: Філіпова І.М. 
Провадження № 22-ц/807/1684/25                                  Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
05 листопада 2025 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
Головуючого:         Полякова О.З.,
суддів: Кухаря С.В.,
                                                        Трофимової Д.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Шкабуро Олександра Віталійовича на рішення Дніпровського районного суду м.Запоріжжя від 30 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який у подальшому уточнила, до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 07.10.2023 в районі с. Бабурка Запорізького району по вул. Дружній позивач ішла зі своєю собакою на прізвисько ОСОБА_3 на дачу. У цей час попереду, біля будинку АДРЕСА_1 вона побачила велику собаку породи алабай без повідка та намордника, на шиї якої висів кусок цепу. Собака поводила себе агресивно, кидалася на перехожих. Позивач взяла свою собаку на руки та пройшла повз вказаного будинку. Пройшовши метрів 30 позивач вирішила, що вже перебуває у безпеці, тому поставила свою собаку на землю та продовжувала утримувати повідець. Несподівано зі спини алабай накинувся на її собаку, схватив за спину, почав терзати, після чого накинувся на неї, покусав обидві руки, прокусив ногу. 
На її крик збіглися сусіди відповідача, допомогли відігнати алабая. Позивач зателефонувала знайомим, які терміново приїхали та забрали її. У першу чергу вони поїхали до ветеринарної клініки «Свій лікар», де її собаці була надана необхідна допомога. У собаки був шоковий стан, рвані рани спини, переломи попереку , кісток тазу, вона була прооперована, але того ж дня вона померла. 
Після відвідування ветеринарної лікарні, позивач звернулася до травмпункту КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги», де їй була надана медична допомога: хірургічна допомога, оброблено рани шкіри обох рук, ноги, видалено нігтьові пластини пальців рук, діагностовано перелом фаланги 2 пальця лівої кисті та накладено гіпс. 
У подальшому позивач була вимушено проходити курс тривалого лікування, що призвело витрат на медичні препарати. 
Загалом позивачем було витрачено на ветеринарну допомогу 5125,00 грн, на власне лікування 927,00 грн.
Після вказаних подій позивач подала заяву до Запорізького районного УП ВП №6. За результатами перевірки її заяви відносно відповідача, як власника собаки породи алабай на прізвисько ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення ВАВ№444174. Долинська сільська рада 12.12.2023 року розглянула протокол про адміністративне правопорушення та встановила, що відповідач порушив правила утримання свої собаки, допустив її вигул без повідку та намордника у місці загального користування, наслідок чого його собака здійснила напад на позивача, спричинивши їй тілесні ушкодження, а також спричинила тілесні ушкодження собаки на прізвисько ОСОБА_3 , від яких остання померла. На відповідача накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. 
Окрім майнової шкоди, позивачу діями відповідача була заподіяна моральна шкода. Внаслідок нападу собаки бійцівської породи, позивач перенесла сильний душевний стрес, страх та фізичний біль. Позивач дуже перелякалася, оскільки на алабаї не було ні повідка, ні намордника, поряд був відсутній власник собаки. Напад на собаку позивача також є психотравмуючим для позивача. Вона проживає сама, собака є її улюбленицею, мешкала з нею більше семи років, заповнюючи самотність позивача, яка сприймала її як члена сім`ї. До теперішнього часу позивач відчуває провину та душевний біль, що не змогла захистити свою собаку від нападу. Крім того, позивач відчуває фізичний біль у руці, тривалий час не могла себе обслуговувати і потребувала допомоги. У позивачки загострилася гіпертонічна хвороба, порушився сон, часто мучать кошмари, з`явився страх перед великими собаками. До теперішнього часу позивач змушена звертатися до лікарів, нести матеріальні витрати та моральні страждання. 
Посилаючись за означені обставини, ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_5 майнову шкоду у сумі 5947,69 грн і моральну шкоду у розмірі 50000 грн.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2025 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі 5947,69 грн, моральну шкоду у розмірі 40000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн. 
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду в частині розміру стягнутої моральної шкоди, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Шкабуро О.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить змінити рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2025 року в частині стягнення моральної шкоди, зменшивши її розмір до 10000 грн.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що жодних доказів на підтвердження того, що позивач взагалі була власником собаки, яка зазнала травм від нападу, що вона була емоційно прив`язана до неї, а також, що вона є самотньою людиною суду першої інстанції надано не було.
При цьому, апелянт не заперечує того, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, але її розмір встановлюється судом у кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.
Встановивши, що позивач до моменту виникнення події вже побачила велику собаку породи алабай без повідка та намордника, на шиї якої висів шмат цепу, а собака поводила себе агресивно, кидалася на перехожих, що саме по собі вже вказувало на можливість нападу на неї, оскільки вона також була з собакою і шкода завдана здоров`ю виникла в результаті взаємодії двох собак (її та відповідача), дії позивача повинні були розцінені судом, як груба необережність потерпілої, яка сприяла таким чином виникненню шкоди.
За таких обставин, беручи до уваги, що дії, пов`язані з завданням позивачу шкоди не кваліфіковані як кримінальне правопорушення, суд першої інстанції повинен був застосувати положення ч.2 ст.1193 ЦК України в якості законодавчо передбаченої підстави для зменшення розміру шкоди.
Тому апелянт вважає, що розмір заявленої позивачем моральної шкоди є завищеним, а враховуючи вимоги розумності, справедливості та ступінь оральних страждань позивачки, розмір відшкодування моральної шкоди потрібно визначити на суму 10000,00 грн, що на думку відповідача, є справедливим і достатнім для компенсації понесених позивачем страждань та переживань. 
Сторони не скористалися своїм правом на подачу відзиву в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України.
В силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
За приписами п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, даний спір за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що постановою у справі про адміністративне правопорушення відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 154 КУпАП, відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу майнову шкоду завдану її здоров`ю та майну. 
При визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції керувався тим, що позивачу була заподіяна моральна шкода, як безпосередньо нападом собаки відповідача, так і в подальшому – пов`язана з фізичним болем від отриманих тілесних ушкоджень, так і у зв`язку зі смертю її собаки під час нападу алабая, він був без намордника, самовільно гуляв вулицею, відповідач поряд не було. Допомогу позивачу надали сторонні особи. Позивач є особою похилого віку, тривалий час мешкає сама, відповідно до її пояснень, собаку вона забрала з вулиці близько семи років тому, дуже емоційно прив`язана. Крім того, судом також враховано поведінку самого відповідача, який не висловлював ані вибачень, ані співчуття позивачу через смерть її собаки, жодної допомоги не надав.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 01.11.2023 ОСОБА_2 звернулася Запорізького районного управління поліції, відділ поліції №6 ГУНП в Запорізькій області з заявою про агресивне поводження собаки відповідача.
Згідно копії відповіді Запорізького районного управління поліції, відділ поліції №6 ГУНП в Запорізькій області №6475/44/01/8-2023 від 12.12.2023 року, за результатами перевірки ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України не виявлено, відносно власника собаки був складений протокол про адміністративне правопорушення ВАВ№444174, який направлено для подальшого розгляду та прийняття рішення до адміністративної комісії Долинської сільської ради (а.с.16).
Відповідно до копії постанови №23 про накладення адміністративного стягнення від 12.12.2023 року, прийнятої адміністративною комісією при виконавчому комітеті Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, встановлено, що 07.10.2023 року о 09 год. 40 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 порушив ч. 3 ст. 154 КУпАП, а саме: порушив утримання своєї собаки породи алабай на прізвисько « ОСОБА_4 », допустив її вигулювання без повідку та намордника у місці загального користування людьми, в наслідок чого собака «Бетті» здійснила напад на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спричинивши їй тілесні ушкодження, а також покусала її собаку (безпорідну) на прізвисько « ОСОБА_3 », після чого остання отримала тілесні ушкодження і померла. Завдано матеріальні збитки. На ОСОБА_5 відповідно до ч. 3 ст. 154 КУпАП було накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 3400,00 грн. Постанова набрала законної сили 22.12.2023 року (а.с.18).
Згідно з копії виписки з медичної карти тварини ТОВ «Клініка сучасної ветеринарної медицини «Свій лікар» 07.10.2023 року о 14 год. 30 хв. до лікаря звернулася ОСОБА_2 з собакою на прізвисько « ОСОБА_3 », при огляді встановлено: собака поступила у шоковому стані, окровавлена, з рваними ранами спини, емфіземою в ділянці попереку, вибите нижнє ікло. Була проведена операція: лапаротомія, ревізія ран, ушивання. Далі переведан в ОРІТ для стабілізації стану, але від втрати крові та тяжкості травм тварина померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.4).
Відповідно до копії рахунку №87525 від 07.10.2023 року ТОВ «Клініка сучасної ветеринарної медицини «Свій лікар» вартість наданих послуг становила 2562,00 грн. 
Згідно з копії рахунку №87527 від 07.10.2023 року ТОВ «Клініка сучасної ветеринарної медицини «Свій лікар» вартість наданих послуг становила 2563,00 грн (а.с.5-6). 
Відповідно до висновку цілодобового травматологічного пункту КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР 07.10.2023 року о 13 год. 05 хв. за медичною допомогою звернулася ОСОБА_7 , яка повідомила що її покусав собака породи алабай, оглядом встановлено наявність укушених ран обох кистей рук, перелом нігтьової фаланги ІІ п. лів. кисті; здійснено обробку ран, видалено нігтьову пластину. Згідно медичного висновку від 09.10.2023 року встановлено основний діагноз – перелом дистальної фаланги, супутні діагнози – відкрита рана пальця кисті з ушкодження нігтя (а.с.7). 
На підтвердження придбання медичних препаратів, позивачем надано копії чеків №464 від 09.10.2023 року, ПН425175013030, №ПН238790108285, ПН232856308278 (а.с.10). 
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Отже, факт вини відповідача встановлено вищезазначеним рішенням, яке набрало законної сили.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно з частинами першою та другою статті 180 ЦК України тварини є особливим об`єктом цивільних прав, на них поширюється режим речі, а правила поводження з тваринами встановлюються законом.
Виходячи зі змісту Закону України "Про захист тварин від жорстокого поводження" власник тварини, юридична або фізична особа, яка здійснює догляд за твариною, що належить їй на праві власності або на інших підставах, що не суперечать законодавству, несе відповідальність за стан тварини та її дії згідно з чинним законодавством.
Відповідно до положень ч.ч.5,6,8 ст.9 Закону особа, яка супроводжує тварину, зобов`язана забезпечити безпеку оточуючих людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною домашньою твариною; при супроводженні домашніх тварин не допускається залишати їх без нагляду.
Фізичні та юридичні особи, які утримують домашніх тварин, зобов`язані дотримуватися вимог нормативно-правових актів, санітарно-гігієнічних і ветеринарних норм та правил, а також не допускати порушень прав і законних інтересів інших фізичних і юридичних осіб та не створювати загрози безпеці людей, а також інших тварин. 
Частиною 4 статті 12 цього Закону передбачено, що шкода, заподіяна особі або майну фізичної особи, а також шкода, заподіяна майну юридичної особи твариною, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її утримує.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Частина друга цієї статті визначає, що збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). 
Згідно із частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є, зокрема, діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідного правового висновку щодо застосування вказаної норми права до аналогічних спірних правовідносин дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі №591/3985/15-ц, провадження №61-13889св18.
Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об`єкта буде зобов`язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Матеріали справи свідчать про те, що власником собаки породи алабай є відповідач ОСОБА_8 . 
Судом встановлено, що собака, яка покусала позивача, була породи "вівчарка середньоазіатська (алабай, вовкодав середньоазіатський)", вказана порода відноситься до Переліку порід собак, відповідальність власників яких підлягає обов`язковому страхуванню за шкоду, яка може бути заподіяна третім особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.07.2002 N 944.
Отже, відповідач на підставі ст. 1184 ЦК України, повинен відшкодувати шкоду, завдану внаслідок нападу собаки бійцівської породи.
Суд зазначає, що утримуючи собаку, її господар має знати і розуміти не тільки свої права, але й обов`язки, і усвідомлювати необхідність їх узгодження з правами і свободами інших людей. Не дотримуючись цих принципових положень, порушуючи відповідні правила поводження з собаками, ставлячи життя і здоров`я інших людей в небезпеку, господар собаки порушує свій конституційний обов`язок, закріплений у ст. 68 Конституції України, де зазначено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. А згідно зі ст.66Конституції України кожен зобов`язаний відшкодовувати завдані ним збитки.
За положеннями ст.180ЦК України тварини є особливим об`єктом цивільних прав, на який поширюється правовий режим речі. Тобто собака є майном, об`єктом права власності людини, яке остання здійснює відповідно до закону на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб. І як власнику речі (собаки) згідно зі ст.317ЦК України лише її господарю належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Проаналізувавши надані докази та обставини справи, слід діти висновку, що внаслідок дій ОСОБА_6 , який не забезпечив безпеку оточуючих людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди майну та здоров`ю ОСОБА_2 завдано шкоду, що підлягає відшкодуванню особами, які утримують тварину. 
З огляду на вищезазначені положення законодавства, а також факт спричинення твариною відповідача шкоди майну та здоров`ю позивача, через відсутність належного контролю з боку відповідача, як особи, яка зобов`язана здійснювати такий контроль, а також враховуючи загальні підстави деліктної відповідальності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність у ОСОБА_2 права на відшкодування шкоди, заподіяної твариною, яка утримується ОСОБА_8 .
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дослідив та надав належну оцінку поданим позивачем доказам, з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку щодо стягнення майнової шкоди з відповідача.
Відповідно до статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. 
Ця норма збігається із правилом частини третьої статті 22 ЦК України, яка також передбачає, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
З аналізу вищенаведених цивільно-правових норм можна зробити висновок, що особа, якій заподіяно шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, має право вимагати від фізичної або юридичної особи, яка завдала такої шкоди, відшкодування витрат, у тому числі й на лікування, в межах витрат, які вона понесла (реальні збитки).
При цьому, пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" роз`яснено, що розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість. 
Згідно з частиною першою статті 76, частиною першою статті 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Вважає правильним судова колегія і висновок суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 40000,00 грн., виходячи з наступного. 
За змістом статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно пункту 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Тобто, суд повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 зазнала душевних страждань у зв`язку зі знищенням її майна, а саме собаки, який мав для неї велику цінність та загинув у неї на очах, а також фізичних страждань через укуси собаки відповідача та необхідність в подальшому відвідувати лікарів, внаслідок чого має право на відшкодування моральної шкоди.
 
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо розміру моральної шкоди, завданої ОСОБА_2 , який підлягає стягненню з відповідача, виходячи з характеру та глибини її фізичних та душевних страждань, завданих тілесних ушкоджень та вимушених змін у житті, з урахуванням вимог розумності та справедливості. 
Отже, позивачу завдано моральної шкоди, яку обґрунтовано оцінено судом в розмірі 40000 грн, а також майнової шкоди у розмірі 5947,69 грн, розмір яких підтверджується належними та допустимими доказами і відповідачем не спростовано. Крім того, відповідачем не заперечувався не лише факт заподіяння шкоди позивачу, а й розмір матеріальної шкоди у сумі 5947,69 грн, яку належить стягнути з нього на користь позивача. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
За ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, показів свідків, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх часткове задоволення.
Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права і зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, яким було надано вичерпну правову оцінку під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України»,  № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Шкабуро Олександра Віталійовича слід залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2025 року – без змін.
Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,- 
УХВАЛИЛА :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Шкабуро Олександра Віталійовича - залишити без задоволення. 
Рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 05 листопада 2025 року.

Головуючий:

Судді: